Jozef Karika

ZUHANÁS

Fordította

Böszörményi Péter

A mű eredeti címe: Pád

Copyright © Jozef Karika, 2025

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Böszörményi Péter, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-969-7 (papír)

ISBN 978-963-614-970-3 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelés: Scriptor Kft.

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

„Életünk eseményei hasonlítanak még a kaleidoszkóp képeihez, melynek minden fordulatánál mást és mást látunk, holott voltaképp mindig ugyanaz van a szemünk előtt.”{1}

ARTHUR SCHOPENHAUER

Parerga és paralipomena

„Az emberi nagyság az én nyelvezetemben amor fati: az ember ne akarjon mást, se előre, se hátra, soha. A szükségszerűt nem elegendő elviselni, még kevésbé szabad eltitkolni – mindenféle idealizmus a szükségszerű meghazudtolása –, a szükségszerűt szeretni kell...”{2}

FRIEDRICH NIETZSCHE

Ecce homo

ANNA

Még mindig nem tudom felfogni. Pedig már a repülőn ülök, az pedig mindjárt felszáll, és hazavisz. Olyan volt ez az egész utazás, mint egy álom. Meglepetésekkel teli, felfoghatatlan és… Mindent megváltoztatott, már semmi sem a régi. A hazautazás sem szokványos, nem ez volt a terv. Úgy volt, hogy eltöltünk még két napot az esős Edinburghban, de aztán… másként alakult. Egy Kínából terjedő, ismeretlen vírus híre máskor halálra rémített volna. Nemkülönben a világon eluralkodó pánik, na meg ez a Szlovákiába tartó rendkívüli éjszakai járat. De most más a helyzet. Most csak egyvalamire tudok gondolni…

Megemelem a bal kezem, megmozgatom kissé az ujjaimat. Megcsillan az arany, felragyog a gyémánt. Ez bizony ott van. Még mindig ott van. Úgyhogy most hamarosan felébredek. Egészen biztos, hogy pillanatokon belül felébredek. A jegygyűrű azonban makacsul kapaszkodik az ujjamba, nem szándékozik eltűnni. Talán bővíteni kell majd, de épp csak egy kicsit. Richard remekül választott. Pont az ízlésemnek megfelelő darabot szemelte ki – de hát jól ismer. És ez így is van rendjén jegyesek között…

Eljegyeztek.

Melegség árad szét bennem, akaratlanul is elmosolyodom. Boldogság van.

Oldalra pillantok, a szomszéd ülés felé, a vőlegényemre. Aki áldozatot hozott értem, hiszen utál utazni, repülni meg pláne. Ez az egyetlen dolog, amiben nem jutunk közös nevezőre. Én ugyanis imádom az utazást. Minél kalandosabb, annál jobb. Leginkább Ázsia vonz, a keleti kultúrák, a történelmük, a művészetük, a vallásaik… Mielőtt megismerkedtünk, már jártam Indiában, Thaiföldön és Tibetben is, egyedül vagy egy barátnőmmel. Aztán összejöttünk Richarddal, én meg elrepültem Nepálba – és majdnem szakított velem emiatt. Merthogy ez veszélyes, felelőtlen, kockázatos stb. Én viszont rosszul viseltem, hogy ennyire otthon ülő, hogy nem akar velem utazni, ráadásul még azt is megszabná, hogy hová mehetek, és hová nem. Komoly szakítópróba volt, de végül a szerelem győzött. Elsimítottuk a nézetkülönbséget, lefektettük a szabályokat. Azóta ebben a kérdésben toleránsak vagyunk egymással, amúgy pedig minden másban zavartalan az összhang. Tökéletes match.

Megértem, hogy Richard számára néhány nap Skóciában felér egy expedícióval, miközben én ugyanezt csupán egy laza kiruccanásként élem meg. És igazán nagyra becsülöm, hogy hajlandó volt erőt venni magán, hiszen zsigerből irtózik a repüléstől. Pedig máskülönben nem fél semmitől, egyebek mellett pont a bátorsága volt az, amivel levett a lábamról. Biztonsági oktatóként dolgozik egy taktikai kiképzőközpontban. Jó kiállású, szabályos arcú férfi, minden a helyén van rajta. Most épp az alkonyba borult felszállópályát figyeli az ablakhoz hajolva, amit széles válla el is takar. Végignézi, ahogy a technikusok elvégzik a felszállás előtti ellenőrzést. Fogalmam sincs, honnan eredhet a repüléstől való félelme. Talán foglalkozási ártalom, hiszen folyton katasztrófákról olvas otthon, ez is hozzátartozik a munkájához. Igaz, főként tűzeseteket tanulmányoz, de sokat tud a repülőgép-szerencsétlenségekről is. Túl sokat. A túl sok tudás káros.

És mégis túllépett az árnyékán. Meghívott egy hosszú hétvégére Edinburghba. Romantikus meglepetés volt a javából! Azt hittem, rosszul hallok, de nem, valóban ezt mondta, és komolyan is gondolta. Méghozzá nagyon komolyan, ugyanis nemcsak annyi volt a célja, hogy vakációzzunk néhány napot kettesben. Tuti, hogy előre megtervezte és kifizette, mert a koronavírusról felröppenő hírek ellenére is előállt vele. Nekem ez akkor nem tűnt fel, nem láttam át, mire megy ki a játék. Egyszerűen csak elbűvölt a hirtelen jött spontaneitása, hiszen általában óvatos, visszafogott, már-már szorongó alkat. Lelkesedésem ellenére is latolgattam egy ideig, hogy ilyen körülmények között is nekivágjunk-e az útnak – azért nem vagyok teljesen zizi. Az igazat megvallva, nem tűnt a legbölcsebb ötletnek, csakhogy a fapados légitársaságnál a jegyeket nem lehet visszaváltani, ugrik az egész összeg. És bíztam benne, hogy hoax az egész vírusmizéria, hiszen mindenütt azt írták, hogy semmi ok a pánikra, nem lesz ebből nagy járvány, az influenza sokkal veszélyesebb. Úgyhogy végül rábólintottam, bevállaltuk, és másnap már a Bécs–Schwechati reptéren voltunk. Csak úgy lazán, szinte poggyász nélkül.

Megérkeztünk, becsekkoltunk a szállodába, és végigjártuk az obligát turistaútvonalat. Kipipáltuk az összes instagramos látványosságot: a fekete sziklacsúcson magasodó erődítményt, a Royal Mile-t, a Victoria Streetet, a Scott-emlékművet és a Calton Hillt is. Az instás fotók alapján tudom, hogy szezonban milyen zsúfolt a város. Így március elején viszont egészen más képet mutatott. Az utcák most félig üresek, turistahordáknak nyomuk sem volt. Szitált az eső, a házak sötét homlokzata és a járda homokkő burkolata is nedvesen csillogott, és kérlelhetetlenül fújt a szél. De Skócia így az igazi, ehhez a helyhez ilyen időjárás illik. Az éjszakát a Scotsman hotelben töltöttük, kilátással a Princes Street kertjeire. Igazán sejthettem volna, hogy a váratlan romantikalöket mögött lesz valami.

Reggelre kissé kitisztult az ég, elállt a szitálás, a széllökések is alábbhagytak. Richard kijelentette, hogy ezt az alkalmat ki kell használni egy rövid kirándulásra. A város fölé magasodó dombot, az Arthur’s Seatet javasolta, ahonnan gyönyörű kilátás nyílik. Ezt én is jó ötletnek tartottam, és még mindig nem fogtam gyanút. Reggeli után felkerekedtünk, útközben megnéztük a modern skót parlamentet, a királyi család rezidenciájául szolgáló Holyrood-palotát és a tizenkettedik századi apátság romjait.

Aztán nekivágtunk a felfelé vezető útnak. A domb vulkanikus eredetű, sziklaalakzatok és hatalmas bazaltoszlopok díszítik. Nem valami magas, alig kétszázötven méter, de megvan a maga hangulata. A város zaját elnyomta a kiszáradt fű zizegése. Időnként belefutottunk egy-egy turistacsoportba. Közben beborult, szürke felhők vonultak át az égen, lógott az eső lába, de szerencsére nem eredt el. Alig negyven perc alatt felértünk a dombtetőre. A körpanoráma megérte a fáradságot. A nyugati öböl felett átívelő gigantikus hidaktól a kúp alakú North Berwick Law dombon át az Ochil Hillsig és a távoli felföldig húzódott a látóhatár. A város pedig úgy terült el alattunk, mint egy makett – hegyes tornyok, a Portobello strand, a Calton Hill emlékművei. Épp azokat akartam lefotózni, de nem volt érkezésem…

Richard előhúzott a zsebéből egy dobozkát, és térdre ereszkedett. Kinyitotta, felém emelte.

Még mindig nem értettem, mi ez az egész.

Gyűrű. Gyémánt. Elgyengülés.

– Anna Vargová, hozzám jössz? Elfogadsz férjedül?

Sokk.

– Igeeen – hebegtem könnyes szemmel.

Filmszakadás. Csak lebegtem, vitorláztam az éterben.

Az ujjamra húzta a gyűrűt. Hevesen vert a szívem, zakatolt a vér a fülemben. A távolból taps hangját hozta felém a szél, egy maroknyi turista tanúja volt a történéseknek.

Azt sem tudom, hogy jutottunk le. Csak a kápolna romjainál, a hattyúkkal teli tónál tértem magamhoz. Richard a kezemet szorongatva beszélt valamiről, meghatottsággal a hangjában. Megálltam, magamhoz húztam, megcsókoltam. Tökéletes pillanat volt, addigi életem beteljesülése, a jövő szép ígérete. Egyszerre tudtam volna nevetni és sírni a boldogságtól…

Hangjelzés zökkent ki az álmodozásból. Rám nehezedik a valóság, hideg, száraz levegő áramlik a tüdőmbe. Az Airbus A320 kivilágított, szűkös, alacsony utasterében ülök. A hangszórókból a kapitány beszél, az ablakok túloldalán már minden sötét. Szorongás és félelem gyötör: a ragyogó emlékképek után úgy érzem magam, mintha egy óriási csőbe zártak volna. A sorok közti folyosón végiggyalogol egy légiutas-kísérő. Leeresztett mentőmellényt tart a kezében, a felszállás előtti biztonsági tudnivalók ismertetésére készül. Senki sem figyel rá, de nem is igazán akad, aki figyeljen, a gép majdnem üres. Szellemjáratok, így hívják ezeket a rendkívüli éjszakai járatokat. Mindenről az a vírus tehet, kitört miatta a hisztéria, a politikusok és a média egyszer csak fordítottak az álláspontjukon, és azóta egyre rémültebben riogatnak világjárvánnyal. Épp akkorra pörgött fel teljesen a dolog, amikor elindultunk Szlovákiából, még épphogy sikerült elrepülnünk. Mindenfelől szigorú intézkedések, utasítások, tilalmak zúdulnak az emberre. A légitársaságok sorra törlik a menetrend szerinti járatokat, a kormányok által kért repatriáló járatokra összpontosítanak. Mindenkinek mielőbb haza kell jutnia, mert karantén és határzár fenyeget.

Eleinte nem is vettünk tudomást erről a mizériáról, abban bíztunk, hogy a pánik elül, és a saját kis rózsaszín buborékunkban lebegtünk. Mára viszont Richard elkomorodott. Azt mondta, ez már nem tréfadolog, haza kell mennünk. És jobban tesszük, ha igyekszünk, különben jó időre itt ragadunk. Én az eljegyzés óta a fellegekben jártam, alig értettem, mit beszél, de bólogattam… Akkor eszméltem csak fel, amikor a szakadó esőben elindultunk a reptérre. Nem érintett valami kellemesen ez az ébredés, bosszús voltam, de a legfrissebb hírek elolvasása után igazat adtam Richardnak. Világszerte tombol az őrület. Az olaszországi Bergamóban állítólag már nem férnek el a kórházakban a halomra pusztuló betegek. Fene tudja, hogy ez igaz-e, de inkább feláldozok két napot az utazásból, minthogy itt rekedjek, és tönkretegyem az élményt, az emlékeket. A neten azt olvastam, hogy a repatriáló járatok rapszodikus képet mutatnak, az egyik dugig megtelik, a másik meg félig üresen repül, mert az utolsó pillanatban jelentik be. Valaki arról számolt be, hogy Moszkvából mindössze hatodmagával utazott egy nagy Boeingben.

Nagyjából ez mondható el a mi Airbusunkról is. Nehéz elhinni, hogy hamarosan felszállunk. Körbejáratom a tekintetem. Alig tíz-tizenöt fejet látok, szétszórva a gép teljes hosszában. Talán azért csak ennyit, mert a repatriáló járatok jórészt Schwechatba repülnek, ez a gép viszont Pozsonyba megy, állítólag utolsóként. Vagy nem maradt már itt sok szlovák, vagy nem tudták meg időben ebben a káoszban, hogy indul ez a járat.

A stewardess belekezd az eligazításba, Richard minden szavát figyeli. Látom, hogy feszült. Odahajolok hozzá, megsimogatom, a vállára hajtom a fejem. Az ülés valamilyen kiálló része belefúródik az oldalamba, de nem érdekel, ezek a szarok minden testhelyzetben kényelmetlenek. Fogalmam sincs, kinek gyártják őket, de hogy nem emberi anatómiával rendelkező utasoknak, az biztos.

– Kérjük, a felszállás és az emelkedés teljes időtartama alatt tartsák becsatolva a biztonsági övüket – hangsúlyozza a légiutas-kísérő.

Automatikusan ellenőrzöm a biztonsági övemet. Nincs becsatolva, de még bőven van idő.

– Minden rendben? – súgom a vőlegényem fülébe.

– A felszállás a legrosszabb.

– Tudom, mondtad.

– Mindenki a leszállástól stresszel, de a felszálláshoz képest az semmi – morogja.

– Az első húsz másodperc a legkritikusabb, jól emlékszem?

Rám néz, elmosolyodik, szájon csókol.

– Ne provokálj!

– Csak ellenőrzöm, hogy jól elsajátítottam-e a tananyagot.

– Eminens tanuló vagy, a legtöbb katasztrófa felszálláskor történik. Óriási a terhelés, bármi meghibásodhat, bármelyik rendszer felmondhatja a szolgálatot.

– Például a hajtómű?

– A tanúsítás szerint egy hajtómű kiesése esetén is felszállóképesnek kell maradnia a repülőgépnek.

– És ha mindkettő leáll?

– Akkor mind meghalunk.

– Na, már nyugodtabb vagy?

– Igen, köszönöm a segítséget.

– Nincs mit – kacsintok rá.

Elhallgatunk, a tájékoztatóra figyelünk. Vészkijáratok, mentőmellény az ülés alatt, oxigénmaszk…

Magamra húzom az övet, küszködöm az újra meg újra beakadó fémcsattal.

– Ideülhetek? – szólít meg valaki a folyosóról.

Akaratlanul is összeráncolt homlokkal pillantok fel.

Egy fekete hajú, kis szakállkát viselő, sápadt, karikás szemű, huszonéves srác az. Nyugtalanul toporog, ide-oda forgatja a fejét, zavartnak tűnik. A vállán sporttáska, annak a pántját szorongatja, kabátujja alól kikandikál tetovált alkarja.

Mintha csak a földből nőtt volna ki, eddig nem láttam. Sem a gépen, sem a reptéri procedúrák során. Biztos az utolsó pillanatban szállt fel, valahogy még felkönyörögte magát a fedélzetre.

– Tessék? – nézek végig a rengeteg üres ülésen.

Bízom benne, hogy leesik neki, mire célzok.

– Hogy leülhetek-e ide – ismétli. – Kérlek!

Kitartóan, könyörgő tekintettel néz rám. Nem értem, mi baja. Hirtelen feltűnik a kitágult pupillája. Richard is észreveszi, már venné a levegőt, hogy elküldje valahová. Megfogom a kezét, megszorítom, hogy várjon.

– Lehet, hogy nálad is jobban fél a repüléstől – mondom halkan.

Így aztán nem szól, csak felhúzott szemöldökkel méregeti a srácot.

– A beszállókártyádon rajta van, hogy melyik hely a tiéd.

Ezt egy kis mosoly kíséretében közlöm, hogy ne tűnjek túl ridegnek. Mégiscsak honfitárs. És udvarias volt, még ha ekkora baromságot akar is.

– Tudom, hogy nagyon ciki – rázza a fejét –, de a repülőn… nem szeretek egyedül ülni…

Alig vártam, hogy két és fél órát a vőlegényemmel töltsek. Csak mi ketten a fellegek között. Három ülés sorakozik egymás mellett, a folyosó túloldalán még három. Ha ez a fura alak ideül, én a két férfi közé szorulok. Semmi kedvem hozzá, pedig amúgy jólelkű vagyok, olykor még túlzásba is viszem az önzetlenséget. Persze ügyeljen az ember a karmájára, de az énhatáraira is!

– Oda leülhetsz, ha akarsz – mutatok az ülésre a folyosó túloldalán. – Szeretnénk egy kis magánéletet, bocsi.

Összeszorítja a száját, habozik, majd bólint.

– Köszi, az még elég közel van.

– Túl közel – hallom Richard hangját.

A srác nem reagál, letelepszik a túloldali ülésre. A táskát ledobja maga mellé, beletúr a hajába, az arca megvonaglik. Mintha sírás fojtogatná; összeszorítja az állkapcsát, hogy uralkodjon magán. Nem köti be magát, látszik, hogy fejben valahol egészen máshol jár.

– Ne üljünk át valahová? – javasolja Richard. – Nincs rendben a srác.

– Hagyd, a repülés miatt stresszel.

– Majdnem üres a gép, simán átülhetünk, senkit nem fog érdekelni.

– Ha kellemetlen lesz, átülünk.

– Nekem már most kellemetlen.

– Ha ideges vagy, akkor inkább…

Megszólal a gong, mindjárt felszállunk. A légiutas-kísérő. még utoljára ellenőrzi, hogy mindenki be van-e kötve. A srácnál megáll. Igazán elküldhetné a beszállókártyáján megadott helyre. De ez hiú reménynek bizonyul, teljesen mindegy neki, ki hol ül, igaza volt Richardnak. Csak figyelmezteti, hogy csatolja be magát, és tegye a táskáját a fenti rekeszbe.

Látom, hogy a fiú engedelmeskedik, de az övet gépiesen, automatikusan csatolja be, még mindig nincs jelen. Fura egy alak, nagyon remélem, hogy nem kattan be repülés közben. Megnyugtató, hogy átment a biztonsági ellenőrzésen, ezek szerint nem lehet nála szúróeszköz. Legalábbis nagyon remélem, hogy komolyan vették az ellenőrzést.

A hangszórókból felszólítanak, hogy húzzuk fel a rolókat, ne takarják felszálláskor az ablakokat. Továbbá állítsuk az üléseket függőleges helyzetbe, és hajtsuk fel a műanyag asztalkákat. Az utastérben leoltják a fényeket. Pontosan ismerem az egész procedúrát, már hozzá kellett volna szoknom. Mégis felgyorsul a pulzusom, nekem sem a kedvencem a felszállás.

Felzúgnak a hajtóművek, a gép megindul, gyorsulni kezd. Valahonnan lentről, a padló alól furcsa zaj hallatszik. Magas, sípoló hang, aztán valamiféle akadozó zörgés. Ez nem ismerős, nyugtalanul fordulok Richard felé.

– Hallod? Ez rendben van?

– A segédhajtómű lesz, az Airbusokban néha igencsak zajos tud lenni – jegyzi meg. – De nem neked kellene nyugtatnod engem, világutazókám?

– Senki sem tökéletes – mondom, és a jegygyűrűre pillantok.

Jól fogadja a viccelődést, felnevet, ez hoz egy pillanatnyi megkönnyebbülést.

Hirtelen gyorsulni kezd a gép, mindketten megmerevedünk. A sötét ablak mögött elsuhanó pályafények csíkká mosódnak. Zúgás, kellemetlen nyomás, fokozódó gyorsulás.

– Felnyomják háromszázra – magyarázza, hogy elterelje a figyelmét. – El kell érni a V1-pontot.

– Ez nagyon szexin hangzik, olyasmi, mint a G-pont?

– Hasonló, ez az a töréspont, amikor megemelkedik a gép orra. Onnantól már nem lehet megállítani a felszállást.

– Akkor kezdődik az a kritikus húsz másodperc?

– Bizony.

– Hát akkor sok szerencsét, Kubiš úr!

Megfogja a kezem, az ujjaink összefonódnak.

– Sok szerencsét, leendő Kubišová asszony!

Száguldunk még egy darabig, aztán az Airbus elemelkedik a pályáról, és meredeken megindul felfelé.

Összerándul a gyomrom, beharapom az ajkam, mélyeket lélegzem. Semmi baj, minden rendben, ismételgetem magamban. Próbálom megfigyelni az érzéseimet, tárgyilagosan rájuk tekinteni, mint meditáció közben. Nem igazán sikerül, Tibetben jobban ment.

A hajtóművek hirtelen visszavesznek, gyengül a tolóerő, olyan érzés, mintha zuhannánk. Megszorítom Richard kezét, szégyellem magam, hogy hisztizek. Nem értem, mi van most velem, hiszen már rengetegszer repültem. Talán az eljegyzés, az utazás és a fenyegető pandémia miatti mizéria. Kibillentett az egyensúlyomból ez a sok emóció, túlságosan elérzékenyültem.

– Kábé háromszáz méter magasságban csökkentik a teljesítményt, hogy kíméljék a hajtóműveket – közli Richard.

Megfontolt megjegyzésnek szánja, de érzem a hangjában a feszültséget.

A gép stabilizálódik, aztán kissé megdől, érezhetően kanyarodik a levegőben.

– A futómű behúzása után a pilóták állítanak a fékszárnyak pozícióján. Ez teljesítményingadozással, megdőléssel, magasságváltozással jár.

Bólintok, mintha misztikus titkokba avatna be. Hozzábújok, az ablakon át meglátom Edinburgh fényeinek szövevényét. Lassan eltűnik a szemem elől, növekszik a távolság, egyre nagyobb mélység tátong alattunk.

Hangjelzés szólal meg, majd a tájékoztatás, hogy háromezer méteres magasság fölé értünk, használhatjuk az engedélyezett elektronikus eszközöket. Az utastérben felkapcsolják a fényeket, megkönnyebbülés önt el. Túléltük a kritikus húsz másodpercet, a legrosszabbon túl vagyunk, most több mint két óra nyugalom vár.

Még mindig emelkedünk lassú tempóban, a zaj csillapodik, és folytonossá válik a morajlás, már nem olyan idegölő ez az egész. Itt is, ott is megindul a beszélgetés, hátulról fojtott nevetés hangját hallom.

Pár percig csak ülök, élvezem a nyugalmat és a vőlegényem társaságát. Az egyenletes zúgás majdnem elaltat, le-lecsukódik a szemem. Eddig észre sem vettem, mennyire fáradt vagyok. Elégedettnek érzem magam, ugyanakkor kimerültnek is. A kettő nem zárja ki egymást, éppen ellenkezőleg – olvastam valahol, hogy az intenzív boldogság is stresszor. Megrázom a fejem, nem akarok elaludni, el kell foglalnom magam valamivel.

– Már a tenger felett vagyunk? – kérdezem.

Semmi válasz. Richardra pillantok. A feje hátrabillentve, a szája félig nyitva, halkan horkol. Remek, én próbálok nem elaludni, ő meg… Csalódottság mar belém. Gyorsan összeszedem és kicsit el is szégyellem magam. Végül is joga van a pihenéshez, megterhelő volt ez neki, sokkal inkább, mint nekem. Titokban megszervezte az egészet, rászánta magát a repülésre és a lánykérésre. Vajon melyik lehetett a nehezebb? Én az Arthur’s Seat megmászása óta használhatatlan vagyok, elvarázsolt a gyűrű – minden más háttérbe szorult, elpárolgott, megszűnt létezni. Még ezt a rendkívüli éjszakai járatot is ő találta, ő intézte a jegyek átfoglalását, ráadásul felár nélkül. Nézem a széles vállát, a markáns állkapcsát és arccsontját. Pont olyan férfi, amilyenre vágytam, amilyet megálmodtam. Akárcsak a varázslatos eljegyzést, a külföldi meglepetést. Hihetetlen, hogy minden valóra vált, mintha csak egy álomban lennék.

Hirtelen, minden előjel nélkül, kétség fog el. Összerezzenek, vadul kezd verni a szívem. Szorongás tör rám, és érzem, hogy elszorul a torkom. Jól tettem? Helyesen döntöttem? Gondolom, igen, szinte biztos vagyok benne, szinte…

És ha mégsem?

Alig két éve járunk, valóban eléggé ismerem már? Maradéktalanul és feltétel nélkül bízom benne, de mi lesz, ha megégetem magam? Vonzó pasi, látom, milyen pillantásokat vetnek rá a nők, amikor a városban sétálunk. Ebben az Instagrammal, Tinderrel teli világban annyi a kísértés… Senkit sem lehet szemmel tartani. Előtte csak egyetlen komoly kapcsolatom volt, és a barátnőim történetei után nehezen hiszem el, hogy pont nekem van ekkora szerencsém, és már a második próbálkozásra megütöm a főnyereményt. Kételkedem magamban. Bár nem vagyok csúnya, de éppenséggel topmodell sem. Nagyra értékelem a szabadságot, ezért a szabadúszó munka, ezért a távoli utazások. Még rengeteg tervem volt – utazni akartam, sok mindent kipróbálni, élményeket szerezni…

Eljegyeztek. Váratlanul, egyik pillanatról a másikra. A döntés véglegessége szinte megfojt, alig kapok levegőt. Bejelentkezik a pánikroham, a régi ismerős.

Változás jön az életemben, komoly és alapvető változás. Egyfelől támasz és intimitás, másfelől… Teher, a szabadság elvesztése, felelősség, örökre…

Milyen lesz ez, mi vár rám?

Azon kapom magam, hogy öntudatlanul a jegygyűrűmet forgatom. Csúszik a nedves bőrömön, de szorít, bővíteni kell.

– Jól vagy? – hallom a folyosó túloldaláról.

Meglepődve fordulok oda, elfeledkeztem a srácról. Fürkészve néz, félrebillentett fejjel próbálja megfejteni, vajon mi zajlik bennem.

– Én is félek a repüléstől – böki ki kényszeredett mosollyal.

Bólintok, ráhagyom, higgyen csak, amit akar.

– Erik vagyok – nyújtja a kezét.

Már bánom, hogy nem hallgattam Richardra, át kellett volna ülnünk. Most már nem ébresztem fel emiatt, hadd pihenjen. Különben is, milyen szerencsétlen nőszemélynek néznék ki…

– Alena – nyögöm ki nagy nehezen.

Utazáskor ezt az álnevet használom védekezésként a tolakodókkal szemben. Nem nyújtok neki kezet, ha megsértődik, annál jobb.

Megrebben a szemhéja, egy pillanatra lefagy, a padlón dobol a lábával. Folyamatosan, kényszeresen, megállás nélkül.

– Örvendek, Alena! – mondja.

Úgy hangsúlyozza a nevet, mintha megsejtette volna, hogy hazudtam.

Elfordítom az arcom, hátha felfogja, hogy ezzel lezártam ezt a kényszeredett beszélgetést. De hiába:

– Egy kis kiruccanás volt?

Nyilván nem értette a célzást, vagy csak fütyül rá, a pasiknál ez elég gyakori. Bosszant a barátságos hangja, hamisságot érzek benne. Olyan tolakodó, mint egy spam. Nyilvánvaló, hogy akar valamit, eleve úgy jött, konokul ide akart ülni. Nem tudom, mégis mire számít, hiszen látnia kell, hogy a barátommal vagyok – mit barátommal? Vőlegényemmel! Szerencséje, hogy Richard elszunyókált, mert ő elég hevesen tud reagálni a nyomulásra.

Már épp odavakkantanék valami vitriolosat, de a szerencse a kezemre játszik. A folyosón egy zömök utas közeledik, fújtat, bele-belekapaszkodik az ülések támlájába. Hátrafelé tart, a vécébe igyekszik, sok sikert! Távolabb húzódom, Erik is akarva-akaratlan az ablak felé dől. A húsgombóc átpasszírozza magát mellettünk, közben parfümcsóva csap az arcomba. Édeskés, talán gyümölcsös, kicsit megszaladt a kezében. Émelyítő, de most épp kapóra jön, magam sem tudtam volna ügyesebben lezárni a beszélgetést.

A vőlegényemnek dőlök, a vállára hajtom a fejem. Az ablakot nézem, mögötte feketeség – kelet felé repülünk, egyre mélyebbre az éjszakába. Lehunyom a szemem, így is romantikus, már nem bánom, ha elalszom. Magamba szívom az illatát, már az első találkozásunkkor is jólesett belélegezni. Ott találkoztunk, annál a… Mindegy is, hol volt pontosan, a jelen a fontos. Ujjaimmal végigsimítok az alkarján és a bicepszén, csak finoman, nehogy felébresszem. Elbűvöl az ereje, szükségem van rá, még ha független nőnek tartom is magam. A kettő megfér egymással, nem ültem fel a divatos woke-hullámra, ami mindent elutasít, ami maszkulin. Az igazi férfiakat szeretem, nem az olyan sunyi, behízelgő alakokat, mint ez itt a folyosó túloldalán. Sneaky fuckers vagy valami ilyesmi, láttam róluk pár videót a YouTube-on. Egyre mélyebbre merülök, a gondolataim mind kuszábban csaponganak, értelmetlen hülyeségek körül keringenek. Az alvás és az ébrenlét között ragadtam, elveszítem az időérzékemet. Mennyi telt el, öt perc, tizenöt, egy óra?

A hajtómű zúgásába ismét belevegyül az ismerős fújtatás, a túlsúlyos utas hömpölyög visszafelé a mosdóból. Teljes súlyával az üléseknek támaszkodik, a miénket is meglöki. A következő pillanatban megint megcsap a gyümölcsös bűz, kizökkent a szundiból. Kinyitom a szemem, hunyorgok a fényben, a gép enyhén rázkódik. Már biztosan az Északi-tenger felett vagyunk, aztán még jön Hollandia, Németország, Csehország. Aztán pedig… Ki tudja, mi vár ránk otthon? Nem nagyon vágyom rá. Gondolom, karanténba zárnak, elég meredek sztorikat írnak a neten. De még jobban félek attól, hogy valóban elszabadul a világjárvány, és jönnek a belengetett lockdownok. Mi lesz, ha elkezdenek tömegestül halni az emberek? És mi van, ha igaz, hogy Kínában és Olaszországban már ez megy? És bár az Egészségügyi Világszervezet szerint nem szükséges korlátozni a Kínából induló nemzetközi járatokat, de mi lesz, ha a vírus ennek ellenére az egész világon elterjed?

Először nehezednek rám teljes súlyukkal ezek a szorongató gondolatok, az eljegyzés mámoros öröme eddig elnyomta a félelmet. Megborzongok, hiszen a repülő sem biztonságos, itt is terjesztheti valaki a fertőzést. Bárki, akár én magam is, a lappangási idő állítólag két hét, és a fertőzöttek ezalatt már fertőznek. Eddig még bele sem gondoltam ebbe, késve esik le, hogy mit jelent mindez. Olaszországban már kötelezővé tették a maszkviselést, hamarosan nálunk is bevezetik, jövő héttől tilos lesz maszk nélkül kimenni. Felfoghatatlan, sosem éltem meg ilyesmit.

Egyszeriben félni kezdek, váratlan erővel tör rám a félelem. Mintha eddig fékezte volna magát, hogy aztán teljes sebességgel rontson rám. Körbenézek, nincs hová menekülni. Az Airbus szűk törzsében ülök, tízezer méterrel a tenger felett, az ablakokon túl végtelen feketeség. Elfog a szorongás, meglegyint a klausztrofóbia. Felállhatnék, elindulhatnék a mosdóba, de a gyümölcsbűzös utas után ezt inkább passzolom. Összeszorítom a fogam, tenyerembe vájom a körmöm. Pontosan tudom, hogy ha nem teszek valamit, akkor a szorongás pánikrohammá alakul. Ritkán kap el, de amikor igen, akkor aztán kíméletlenül. Összeszorul a torkom, alig kapok levegőt, kiver a verejték.

Nincs mit tenni, várok néhány másodpercet, aztán kénytelen leszek felébreszteni Richardot. Ezt a produkciómat még nem ismeri, de legalább tudni fogja, mire vállalkozik. Egyelőre hezitálok, még tartom magam, nem szeretném, hogy olyan állapotban lásson, amikor nem vagyok ura önmagamnak. Ki nem állhatja a gyengeséget, kevés dolog van, amit jobban gyűlöl. Nem tudom, mit tegyek. Nagy nehezen nyelek néhányat, és szégyenkezem. Nincs közvetlen veszély, ismételgetem magamban. Koncentrálj a légzésedre, ne engedd át magad az emócióknak, csak figyeld őket! A meditációs párnán ülve remekül működik, de most, amikor a legnagyobb szükségem lenne rá…

Furcsa hangra leszek figyelmes, és rájövök, hogy egy ideje már hallom. Kellemetlen csörrenésekkel zörög valami. Közelről kell jönnie, különben beleveszne a hajtóművek zúgásába. Ismeretlen zaj a repülőn nem ígér semmi jót, de furcsamód eltereli a figyelmemet a bennem tomboló viharról.

De mi lehet az, ami így kattog? Balról jön a hang, odafordulok, és a rejtély megoldódik. Erik csinálja. Szerencsére nem rám néz, egészen más köti le. Kis csőszerűséget tart a kezében, az arcához emeli, egyik szemével belenéz. Húsz centi hosszú lehet, tompán fénylik, talán fémből van. Monokuláris távcsőre emlékeztet, de valamiféle fejrész van a végén, egyfajta rekesz, amit Erik lassan forgat, ebből szűrődik ki a halk csörgés.

A kíváncsiság kiránt a szorongásból, legalább egy időre megszabadulok tőle. Nemcsak az az érdekes, hogy valami furcsa dolgot csinál, valami szokatlant, amit repülés közben még senkitől sem láttam. Az arca érzelmek egész spektrumát tükrözi. Egy pillanatra meglepettnek tűnik, aztán hátrahőköl, mintha megijedt volna. Aztán megint a szeméhez emeli a cső végét, óvatosan, a lehető legnagyobb figyelemmel. Elforgatja a fejet, elámul, látszik rajta, hogy nem érti, nem fogja fel, mit lát. Halványan elmosolyodik, egy pillanatra összeszorítja a száját, visszatartja a lélegzetét. Megremeg a keze, felnyög, talán a félelemtől. Tényleg nincs rendben a srác, igaza volt Richardnak.

Pont, amikor idáig jutok a gondolataimban, leengedi a csövet, és egyenesen rám néz. Nem tudom időben elkapni a fejem, találkozik a tekintetünk. Szitkozódom magamban, ezt elcsesztem.

Megbillenti a fejét, elmosolyodik.

– Akarsz szórakozni? – emeli meg a csövet.

– Mi ez? – bukik ki belőlem.

– Kaleidoszkóp.

„Az élet olyan, mint egy folyamatosan forgó kaleidoszkóp – elég egy apró változás, és az összes minta átrendeződik.” Hirtelen asszociációként ez jut eszembe, töredék egy meditációról szóló könyvből.

– Biztos ismered – folytatja Erik. – Optikai eszköz tükrökkel meg színes bizbaszokkal. Ha belenézel, és tekered a fejét, akkor átrendeződnek, szimmetrikus mintákat alkotnak.

– Ezt felengedték a fedélzetre?

– Miért, szerinted bombát szerelgetek itt?

– Nem – hazudom.

Pont erre gondoltam.

– Én is aggódtam, hogy felengedik-e. Távcsövet meg hasonlót fel lehet hozni, de jól átnézik őket.

Felém nyújtja a csövet. Mire feleszmélek, már nyúlok is érte. Hibát hibára halmozok, még csak beszélnem sem kellene vele. De későn kapcsolok, nem vagyok formában.

Markomba fogom a matt fémet, talán sárgaréz lehet. Meglep, hogy milyen súlya van.

– Egyáltalán mi van benne?

– Senki sem tudja.

– Ezt hogy érted? – szalad fel a szemöldököm.

– Ez egy különleges kaleidoszkóp – árulja el. – Talán nem is kellene belenézned.

– És mitől olyan különleges?

– Ezt nem lehet elmagyarázni. Ha belenézel, megérted, de csak a saját felelősségedre tedd!

Roppant vicces, biztos csajozós kézikönyvekkel fekszik és kel. Forgatom a kaleidoszkópot az ujjaim között, nézegetem. Régi darabnak tűnik, ki tudja, honnan származik. Hogy juthatott hozzá egy efféle alak? Biztos lopta, villan át bennem. Most előítéletes vagyok, és igazságtalan, vagy jogosan gyanakszom?

A rézcsövet patina borítja, vésett díszítések futnak rajta. A forgatható fejrészen valamiféle jelek vannak, ismeretlen írásnak tűnik, nem tudom elolvasni. Igazából abban sem vagyok biztos, hogy rézből készült, mert az kellemes tapintású szokott lenni. Ez a fém viszont valahogy túlságosan is sima, és nem szűnik a hűvössége.

Felemelem a tekintetem, Erikre nézek. Feltűnik, hogy feszülten, szinte mohón figyel. Megborzongok az undortól, késztetésem támad arra, hogy elhajítsam ezt a kaleidoszkópot, hogy mielőbb megszabaduljak tőle.

– Honnan van ez? – csattanok fel, nem rejtve véka alá az ingerültségemet.

– Megtalált, ahogy most téged is.

Vissza akarom adni neki ezt a fura tárgyat. Szó sem lehet róla, hogy belenézzek.

Két kezembe szorítva az arcomhoz emelem.

De miért csinálom ezt? Nem értem.

Erik elmosolyodik, vonásai ellazulnak, mintha megkönnyebbült volna.

Kizárt, hogy belenézzek, ennyire hülye nem vagyok. Remegve próbálok ellenállni, nem tudom, mit művelek. Nyirkosak az ujjaim, a nehéz cső csúszkál közöttük, koppan a jegygyűrűmön.

Ne nézz bele, nem szabad! – üvölti az intuícióm. Itt valami nincs rendben, valami…

A szememhez tartom a csövet, belenézek a lencsén át, és elforgatom a fejet.

DOUG

A hold bebújt a felhők mögé, tompítják ezüstös fényét. A part felől fúj a szél, havazik, vadul kavarognak a hópelyhek. Talpam alatt csikorog a lucskos, olvadozó hó. A tenger tompán morajlik, hullámok mossák a strand fövenyét. Zseblámpám fénye a kertek felett gomolygó, nyirkos tengeri köd, a haar foszlányaira vetül. Épp a fő díszkert parcellái mellett lépdelek el, a szökőkút most téli álmát alussza. Rododendronok és ciprusok vonalai rajzolódnak ki a nyúlós ködből. Hideg széllökés borzongat meg; a február és a március fordulója fagyos szokott lenni errefelé. Szerencsére jól felkészültem, kezemen kesztyű, fejemen gyapjúcsuklya. Megköveteli a feladatom, ez a régóta tervezett akció. Biztos, ami biztos, körbepillantok, bár tudom, hogy a kert kihalt. Nem csak most, éjnek évadján – ebben az időszakban, a rövid napokból álló télutó idején napközben sem látni itt senkit. A szezon csak áprilisban indul, addig csupán a kétnapos Hóvirágfesztiválra engedik be a turistákat és a helyieket. Átvágok a díszligeten, és a Liliom-kút díszparcellája mellett a kert és a part fölé magasodó kastély felé veszem az irányt. A köd ellenére is kivehető neogótikus homlokzata és öt kúpos tornya. A Felföld ékkövének is nevezett épület inkább emlékeztet francia château-ra, mint egy jellegzetes, pusztaságba épült skót erődre. Az Északi-felföld egyik legnagyobb kastélya, a Sutherlandek birtokában lévő Dunrobin már a tizenharmadik század óta pompázik itt a parton. Mai formáját a tizenkilencedik században nyerte el. Mindent tudok róla, gyerekkorom óta ismerem. Apám vasárnaponként a Càrn Liath-halomhoz hordott kirándulni a ma is otthonomul szolgáló Dornochból. Húsz perc kocsival az A9-esen, csak mi ketten, tizenkét mérföldnyi meghittség. Minden alkalommal elrobogtunk a kastély mellett, és az egyik torony kék-arany óráján megnéztük az időt. Ma már tudom, hogy gyakran késik, akkor a világ legpontosabbjának hittem.

Lihegve, koncentrálva kapaszkodom fel a déli falhoz vezető lépcsőn. Nem lesz könnyű dolgom. Lopás. Vagy nevezzük inkább rablásnak? Megint apám jut eszembe, érte teszem. Egyedül nevelt fel, egyszerű helyi halász létére ő keltette fel bennem a történelem iránti érdeklődést. Mindig számíthattam rá. Most, hogy segítségre szorul, mert a kezelése elvitte a megtakarításait, én sem hagyom cserben. Csakhogy én is lenulláztam már a tartalékaimat, hiszen már több mint két éve küzd ezzel a nyavalyával. Ezért szántam rá magam ilyesmire. Amióta először megpillantottam azt a valamit egy őrjárat során, nem hagy nyugodni. Gyerekjáték, na persze, egy nagy túróst! Diszkréten lefotóztam, főleg az enóki feliratokat a fejen. Azok rögtön felkeltették a figyelmemet. A képeket elküldtem Andrew-nak Edinburghba, hogy igazolja a feltételezésemet. Szinte extázisba jött a lelkesedéstől. Találtunk egy igazi ritkaságot, felfedeztem egy…

Megcsikordulnak a zsanérok, kinyílik az oldalsó bejárat vasalt ajtaja. Annyira váratlanul, hogy reagálni sincs időm. Mozdulatlanná dermedek az erős fényben. Az éjjeliőr egyenesen az arcomba világít a halogénlámpájával. Felemelem a kezem, ez minden, amire képes vagyok. Lebuktam, fud!

– Te vagy az, Doug? – kérdezi egy rekedt hang.

– Nem, Egerton herceg visszatért, te minger – mordulok rá. – Ne világíts a szemembe!

– Csak meg kell néznem, ki az, aki ilyen csuklyában mászkál…

– Próbálj meg végiggyalogolni a kerten csuklya nélkül ebben az ítéletidőben!

– Nyugi, cimbora! – ereszti le a lámpát az öreg Murray. – Jártam én arra épp eleget a te korodban.

– Ja, a külső körlet az újoncoké, a veteránok meg csücsülhetnek a melegben.

– Ez már csak így van. Van egy kis dramem, kérsz egy kortyot?

– Előbb még befejezem a kört – bökök a főbejárat felé. – Aztán jöhet a fűtőlé.

– Csak szabályszerűen, mint mindig! – von vállat. – Felmész majd körülnézni?