Megan Miranda: Daughter of Mine

Copyright © Megan Miranda, 2024

Hungarian translation © Neset Adrienn, 2026

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Megan Miranda: Daughter of Mine

Marysue Rucci Books, An Imprint of Simon & Schuster, LLC, 1230 Avenue of the Americas, New York, NY 10020

Fordította: Neset Adrienn

ISBN: 978 963 598 494 7 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítót tervezte: Pete Garceau

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kósa Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit, Friedrich Zoltán

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: thriller

A családomnak

PROLÓGUS

Az aszály nyugaton kezdődött. A híradóban láttuk, ahogy a vízszint apadni kezdett a víztározókban és a tavakban, amelyek lassan felfedték titkaikat, előtűntek a kísértetek. A Nagy-sóstót hirtelen a kiszáradás fenyegette, ami azzal járt volna, hogy a mérgező anyagok a medréből a levegőbe kerülnek. A Mead-tó zsugorodó pereme mellett csontvázak bukkantak fel: hordókban, csónakokban, szétszórva a kiszáradt part mentén. Eltűnt személyek, akik végül csak előkerültek. Ismeretlen bűntények, amelyek hirtelen megoldásra vártak.

Mindezt a keleti partvonalra beékelt településünk biztonságából néztük, ahol folyók zubogtak alá a hegyekből, táplálták a tavat és a közösséget egyaránt. A nappali kanapéján ülve követtük az eseményeket, az ablakból dús erdőségekre, az ígéretekkel teli, zöldellő észak-karolinai tájra láttunk. Azt gondoltuk, védettek, immunisak vagyunk.

Ide késve érkezett a szárazság, mint minden más: a legújabb divat, a leggyorsabb internet.

Aztán a mólók alatti rothadt facölöpök lassan láthatóvá váltak, felpuhultan sötétlettek. A csónakokat behozták a csónakházba, vagy jóval beljebb kellett lehorgonyozni őket, úgy ringatóztak a tó vizén, mint a kísértethajók éjszaka.

Mondták, hogy ne locsoljuk a pázsitot, hogy a Gemma-csermely felől ne próbáljunk meg lecsorogni a tóra, hogy ne aggódjunk. Akkor sem, amikor lassan egyre több dolog bukkant elő a víz alól: ágak, fatörzsek nyújtózkodtak a magasba, a napvilágot először látó iszapban félig elsüllyedt sörösüvegek sorakoztak.

Nyugaton holttesteket találtak. De mi nem voltunk olyan feltűnősködők, nem kedveltük a drámát és a szenzációt. Szerettük a bűnügyeinket csendben felderíteni, az eseteket lezárni – apám így dolgozott. Egy kihalófélben levő faj utolsó példánya volt. Nyomozó, akinek az adrenalinszintjét sem a nyomozás folyamata, sem az igazságszolgáltatás nem emelte meg. Sokban különbözött saját fiatalkori céljaimtól: Mutass egy sérelmet, amit megtorolhatok!

Tehát amikor az aszály végül ide is megérkezett, arra gondoltam, mennyire jellemző, hogy az első figyelemfelkeltő dolog nem egy holttest, egy hordó vagy egy csontváz volt. Valami sokkal kevésbé feltűnő… Valami, amit először nem is értettünk.

Kevésbé feltűnő, de nem kevésbé veszélyes.

ELSŐ RÉSZ
APA

1. FEJEZET

62 nap eső nélkül

Március 15., szerda

17:30

Csapadék: nulla

Aznap emelték ki a kocsit a tóból, amikor apámat búcsúztattuk. Két egymástól független, de ugyanakkora érdeklődésre számot tartó esemény. Valami elveszett. Valami megkerült.

Apám már három héttel korábban meghalt, én pedig másképpen kezdtem mérni az időt. Új mértékegységet vezettem be. Új valóságban éltem.

Charlotte-ban minden reggel meghallgattam az időjárás-jelentést – hatvankét nap eső nélkül –, de én úgy számoltam, hogy huszonhárom nap apa nélkül.

A fél város eljött a búcsúztatóra: a kedvenc étterme teraszán zsúfolódtak össze, és emelték poharukat (egyszer, kétszer, háromszor) Perry Wald nyomozó fényképére; míg sokan a tó másik oldalán, egy keskeny öbölben gyülekeztek, és nézték, ahogy az autómentő egy horgot akaszt a kocsiba, amelyet néhány nappal korábban szúrtak ki a vízfelszín alatt.

Nekem meg csak az járt az eszemben, hogy na persze, ennek is most kell történnie.

Mindig is gyanítottam, hogy az apám a puszta akaraterejével működtette a dolgokat; nemcsak a családunkban, de az egész városban. Figyelő tekintete, állandó felügyelete nélkül minden szétcsúszott.

Még erre az eseményre is kiadta az ukázt. Temetés helyett hamvasztás. Tor helyett buli. Az ételről gondoskodik a rendőrség. A piát ő fizeti.

De az autó felbukkanása fontos hírnek számított egy kisvárosban, és úgy tűnt, mindenki bizonytalankodott, mit kellene tenni, főleg, hogy az esemény a nagyvilág érdeklődését is felkeltette. Még Charlotte-ban is szalagcím lett belőle: Mirror Lake-nél a tó vize évtizedek óta nem tapasztalt alacsony szintre apadt, és a horgászok gyakorlatilag ráfutottak egy elsüllyedt kocsi tetejére.

Ütközésnek nyoma sincs – se horpadt fém, se összetiport növényzet az öböl felett –, így a tömegben az a pletyka terjedt, hogy a rozsdás szedán évek óta víz alatt lehet, még az új védőkorlát felszerelése előtt került oda. A hírek szerint egy búvárcsapatot is kiküldtek, hogy vizsgálják át a járművet, de azok semmit sem találtak.

Mégis éreztem valamit ebben, amit nem igazán tudtam megmagyarázni: a közelgő változás előjelét láttam benne.

Figyelmeztetést, hogy hamarosan itt is elkezdődik valami.

Éreztük a levegőben, mindenki feszült lett: a móló alatti pocsolyákban rovarok zümmögtek, a lemenő nap fénye élesen verődött vissza a víz színéről, hogy csak hunyorogva tudtunk egymásra nézni, és a szél rossz évszakban kapta fel a száraz, törékeny leveleket, amelyek aztán visszahullottak a földre.

Nem így gondoltuk el a dolgokat.

Úgy terveztük, hogy a bárpult mellett felállított mikrofonba mesélnek, akik úgy érzik, beszélni akarnak. A szeszben és a nevetésben kellett volna feloldozást találnunk… amelyet megkönnyebbülés, elfogadás követ. Perry Wald túl korán távozott, ami nem igazság, de te jó isten, micsoda élete volt!

Itt sokan neki köszönhették az életüket. Akár vészhelyzetből mentette ki őket, akár a szükséges segítséget terelte az útjukba… Ma kellett volna megemlékeznünk erről. De a hírek az autóról megosztották a figyelmet, a felelősség érzését, az illendőséget.

A hangszórókból felhangzó mondatokat – olyan jó ember volt, remek vezető, kiváló példakép – aláfestette a körülöttem állók suttogása.

Kiemelik.

Nincs rajta rendszám. Nincs azonosítószám.

Valószínűleg lopott, itt szabadultak meg tőle.

Amíg a legkisebb Murphy lány – már ő is elvégezte a középiskolát néhány éve – éppen azt mesélte, hogy gyerekkorában apám a tó közepéről mentette ki, mert a gumimatrac rögzítőkötele elszabadult a mólótól, mellettem fogadásokat kötöttek, mi lesz a kocsi csomagtartójában.

Holttest. Lopott holmi. Fegyver.

Gyilkos tekintetet vetettem rájuk, azt reméltem, elszégyellik magukat, és csendben maradnak, de ők a bejáratot stírölték, ahol egyenruhás rendőrök gyülekeztek.

Az sem javított a helyzeten, hogy a jelenlevők vagy most, vagy korábban a rendfenntartó erőknél dolgoztak. Az egyenruhások közben egymás után érkeztek, és hol részvétüket nyilvánították, hol a testvéreimet értesítették a fejleményekről.

Akik aztán mindketten ismét eltűntek.

Nem hibáztattam őket. Biztos voltam benne, hogy az épület melletti hosszú teraszon bukkanok rájuk, máshová nem lehetett elmenekülni a tömeg elől.

Először Cadent pillantottam meg, zaklatottan járkált fel-alá. Időnként megállt, a víz felé nyújtogatta a telefonját, próbált jelet fogni. Más napon ő is a rendőrök között lett volna. Ő jelent meg először a színen, akkor futott be a hívás a kocsi ügyében, amikor a tavon járőrözött.

Gage közben mozdulatlanul támaszkodott a fakorlátra, és a vizet bámulta. Távolról annyira hasonlított apánkra, hogy majdnem megállt a szívem: hegyes orr, feltűnő áll, sötét, rövid haj. Vastag, íves szemöldök, amely minden kimondott szónak súlyt kölcsönöz.

Odaosontam mellé, és felvettem ugyanazt a testtartást. Hány éven át utánoztam, bálványoztam, tiszteltem ifjúságom hőseként? Sokkal tovább hagyta, hogy loholjak a nyomában, mint a legtöbb idősebb fiútestvér, én meg ittam a dicséreteit: Hazel fel tud mászni arra a fára, Hazel le fog ugrani arról a hídról, Hazel le tud győzni egy versenyen.

Nekem csak oda kellett tennem magam, hogy bebizonyítsam, igaza volt. Most nem csak a pózát, az érzéseit is tükrözni próbáltam. Találd meg az egyensúlyt! Fogadd el a kihívást! Apánkhoz hasonlóan mindig Gage volt a felelősségteljes közöttünk, és most új szerepben találta magát a rendőrségen is, a családban is. Talán ez a legidősebb testvérek átka.

– Bújócskázunk? – kérdeztem, amikor Caden léptei távolodni kezdtek.

Gage oldalra billentette a fejét, és hunyorgott.

– Bújócskázunk.

Észleltem Caden közeledtét, ütemesen lépkedett, mint egy metronóm.

Megállt mögöttünk.

– Mel próbál képeket küldeni. Nem jönnek át. – A mozdulataiból láttam, hogy nehezen uralja a feszültséget, de az arca nyugodt, kimért maradt. Mennyi mindent elrejt a még huszonhét évesen is gödröcskés, pufók angyalarc és a szinte kamaszos, oldalra fésült hajtincsek!

– Mi van odakint?

Ha más nem is, a testvéreim képesek különbséget tenni tények és pletykák között. Mindketten büszkén követték apánkat a rendőrségre. Bár csak Gage mondaná el, amit tud. Caden és én akkor jövünk ki a legjobban egymással, amikor tudom tartani a számat, ő meg véletlenül sem vesz tudomást rólam. Ma jól-rosszul ezt a szerepet játsszuk.

Gage magas, szikár, izmos, Cadennek szélesebb a válla, ő zömökebb. A sötétkék szemükön és hangjuk mély zengésén kívül semmi közös nincs bennük külsőleg. A Waldok hangja, emlegette apám, bár az övé egyre rekedtesebb lett a korral.

– Nyilván valami biztosítási csalás – felelte Gage összevont szemöldökkel. – A korlátot tizenöt éve szerelték fel. A kocsi jó ideje ott lehet.

Ismertem azt az útszakaszt a keskeny, egysávos híd előtt.

– Ott könnyű elveszteni a kontrollt – jegyeztem meg. Ezt a figyelmeztetést én is megkaptam, amikor vezetni tanultam. Apám hangja ma is a fülemben cseng: Óvatosan! Lassíts, Hazel!

Mindig veszélyes kanyarnak számított, főleg éjszaka.

Mirror Lake önkormányzata nem hitt sem az utcai lámpákban, sem az útburkolati jelekben, sem a kátyúmentesítésben. Hitt azonban a természetföldrajz korokon átívelő tiszteletében, ezért az itteni utak élesen kanyarognak, hepehupásak, meredekek. A mellékutakon általában egy autó fér el. Mi, akik itt nőttünk fel, megtanultunk egyszerre óvatosan és agresszívan vezetni, szűk helyeken manőverezni és rátaposni a gázra, mielőtt más tenné meg.

Az autóvezetés veszélyes tevékenység errefelé, főleg annak, aki nem ide született.

Elképzeltem, hogy valaki felgyorsít a kanyarban, nem ismeri a sötét hegyi kanyarulatokat, a sötét hegyi utakat, a kerekek már nem tapadnak… gyorsan, észrevétlenül süllyed el.

– Senki sincs a kocsiban, Hazel. Megnézték.

– Lehet, hogy kijutott. – Lehunytam a szemem, és már láttam is: valaki kimászik az autóból, miközben az süllyed. A feje végre felbukkan a víz felett… megvan az első, hangos lélegzetvétel.

– Nos, senki sem jelentkezett, ha így van. A rendszámtáblát levették. Szerintem szándékosan hajtottak vele a vízbe. Kényelmesen megtehették. – Gage logikusan, pragmatikusan, higgadtan gondolkodik. Ettől lett olyan jó nyomozó. Mindent könnyen elhiszünk neki.

Van abban valami, amit mond: itt senki sem keresné a kocsit.

Caden lekapta a pillantását a telefon képernyőjéről.

– Szerintem meg nincs ott olyan régóta. Gimiben onnan ugráltam a vízbe.

Gage megdörzsölte az állát.

– Én is – jegyezte meg.

Megborzongtam. Abban a kanyarban mindannyian ugráltunk a sziklákról, amikor nyáron túl melegen sütött a nap, és már nagyon nem tudtunk mit kezdeni magunkkal, hiába figyelmeztettek a felnőttek, hogy ne tegyük. Ma is emlékszem a hidegsokkra, amikor lábbal előre a mindig árnyékos vízbe csobbantunk, és hogy mennyire végtelenül távolinak tűnt a tó feneke.

Milyen közel lehettünk a kocsihoz? Hányan érinthettük meg fémes felületét, és hittük azt, hogy szikla vagy faág? Hányan képzeltünk oda valamit?

– Jó ég – szólalt meg Caden, és közelebb tartotta a telefont a füléhez. Egy pillanatig levegőt sem vett, ez volt az egyetlen árulkodó jel. Aztán összehúzta a szemét. – Kell valaki, aki irányítja a tömeget!

A válla felett megpróbáltam rálesni a képernyőre, de Caden már el is indult. Gyorsan befordult a sarkon, a vendégek felé.

Ezek szerint azon a valakin saját magát értette. Nem hiszem el, hogy így akar lelépni.

– Ez most komoly? Apa…

– Apa is odamenne – szólt közbe Gage, és a víz felé hunyorgott, a zavaros vízfelszín visszatükrözte a környező hegyeket. – És ezt pontosan tudod.

Persze hogy tudom. Az évek során többször végignéztem, ahogy apám egy betörés miatt félbehagyta a vacsorát, egy túladagolás miatt lelépett szülinapi bulikról, vagy félbeszakított egy-egy meccset, csak mert valakit gyorshajtáson kaptak. Sem kifogást, sem mentséget nem keresett. Mindannyian felfogtuk, hogy a felelőssége túlmutatott a család keretein.

– Neked is haza kellene indulnod, Hazel! – tette hozzá Gage, és felém fordult. – Ez már csak rosszabb lesz itt. Mindenki tudja, hogy hosszú út vár rád.

Két óra. De Charlotte és Mirror Lake szinte nem is egy bolygón vannak. A múlt súlyos horgonya nélkül ott más ember lehettem.

– Biztos? Nem kellene itt maradnom segíteni takarítani…

De Gage a fejét rázva elbocsátott.

– Vezess óvatosan! – mondta, ahogy apa is tette volna.

– És Hazel… – nyílt tekintettel, őszinte arckifejezéssel nézett rám. – Ne távolodj el tőlünk, jó? Ő sem akarná.

Halvány mosolyt kényszerítettem magamra, bár a semmiből feltámadó pánik egy hulláma szorongatni kezdett. Megéreztem ennek a pillanatnak a véglegességét, és nem álltam rá készen.

– Nincs olyan szerencsétek! – motyogtam, és égő szemmel fordultam el tőle.

Csak vicceltem a szarkasztikus megjegyzéssel, de az járt a fejemben, hogy ugyan mi hozna vissza ide. A hálaadás? Az unokahúgom születésnapja nyáron, ha Caden meghív rá? Úgy éreztem, eltűnt a talpam alól a föld. Minden érzés, amit egész nap elfojtani igyekeztem, hirtelen kitörni készült.

Lehajtott fejjel indultam el az emberek között, a kikerülés magasiskoláját adtam elő. Előreszegezett szem, magabiztos léptek, remény, hogy senki sem szólít meg. Nem segített, hogy én voltam az egyetlen, aki a khaki színű és virágos öltözetek tengerében feketét viselt. Úgy néztem ki, mint aki üzleti tárgyalásra érkezett – A vonalú ruha, blézer, magas sarkú cipő –, míg a többi vendég nagyjából lazára vette a figurát.

Fogtam a pult mögé rejtett táskámat, és kiosontam a mosdóba. Át akartam öltözni indulás előtt, azt terveztem, hogy útközben beugrom egy építkezésre, ahol éppen felújítunk, és még folyik a munka. Muszáj valami másra összpontosítanom, hagyni, hogy a munka ismét betemessen.

A mosdó egy félhomályos, lambériás folyosóról nyílt, a szemem még próbálta szokni a sötétséget, amikor az ajtót belökve majdnem beleütköztem valakibe, aki éppen kifelé tartott.

– Ó! – Egy kéz kapaszkodott a vállamba. Kókuszillat. Hajzuhatag.

Még a sötétben is felismertem: Jamie.

Lassan lecsúsztatta a kezét a vállamról, majd hosszú, mézszínű hajába túrt. Mindig ezt csinálja, ha ideges.

– Hazel!

A szemembe nézett. A hangja éles volt, szúrós; egyenesen a szívemig hatolt. Lehet, hogy azért, mert készületlenül ért, vagy az idegeim feszültek pattanásig, vagy mert már amúgy is a szakadék szélén táncoltam. A pillantása a táskára tévedt.

– Elmész?

– Igen. Csak először átöltözöm. – A ruhámra mutattam. – Senki sem közölte velem, mit kell felvenni.

Ő virágos ruhát és bézs szandált viselt. Megrándult az ajka, majdnem elmosolyodott. Kaput nyitott egy másik idősíkba, aztán elvándorolt a tekintete rólam. Oldalra lépett, közelebb az ajtóhoz.

És mivel nem tudtam, mit mondhatnék ebben a helyzetben, kiböktem:

– Skyler itt van? – Az unokahúgom mindig jó témának bizonyult.

– Kint van valahol a többi rendőrgyerekkel. – Megköszörülte a torkát. – A hétvégén visszajössz?

– Miért?

Az ajtóra meredt.

– Caden azt mondta, selejtezni fognak. Azt hittem, tudsz róla.

Ez történik, ha te vagy az egyetlen a családban, aki messzire költözik. Mindent másodkézből hallok, a testvéreim döntéseinek függvényében.

A fejemet ráztam, és a gyász átadta a helyét a dühnek. Végre egy ismerős, jóleső változás.

– Mikor? – kérdeztem a kelleténél hangosabban.

– Vasárnap.

Igyekeztem nem meglepettnek tűnni. Lehet, hogy Gage tényleg elfelejtett szólni ebben a felfordulásban.

Jamie néha úgy említ meg dolgokat, mintha véletlenül tenné, de érezni lehet a hangjában a szándékosságot. Mintha még mindig azon dolgozna, hogy hidat verjen közénk Cadennel.

De lehet, hogy túl megbocsátón állok a kérdéshez, elvakít a nosztalgia és az éveken át tartó barátság emléke, amely valaha erőt adott nekünk.

A középiskolában Jamie mindig azt mondta, igen kiváló seggfejradarral rendelkezem: figyelmeztettem a fiúkra, akikben aztán csalódtunk, a tanárra, aki nem adott második esélyt, az osztálytársakra, akik különös örömöt éreztek, ha hibáztunk. De én úgy éreztem, hogy az ösztöneim ennél mélyebben gyökereznek; hogy én látom, mi zajlik a mélyben: minél kevesebb a tett, annál erősebb a szándék.

Sajnos Jamie nem tanult tőlem, hiszen hozzáment Cadenhez.

– Köszi – mondtam, amikor kinyitotta az ajtót. – Ott leszek!

***

Átöltözés után először arra gondoltam, visszamegyek, és szólok Gage-nek, hogy vasárnap én is jövök, de éppen zavartalan út nyílt a kijáratig, a nap lassan lement, és az ünnepély kezdett valami másba fordulni.

Elfogott az a sejtelmes, borzongató érzés – mintha a falak összezárulnának körülöttem, és menekülnöm kellene. Emlékeztetett rá, miért mentem el innen annak idején.

Ha túl sokáig marad itt az ember, olyanná válik, amilyenné Mirror Lake formálni akarja.

Odakint a gyerekek bújócskáztak a fák között. Az egyik anya a korlátnak dőlve leste őket, ahogy régen az én anyám tette. Skyler szőke tincsei felvillantak, amikor elszáguldott előttem, én pedig magunkat láttam az erdőben, egy generációval ezelőtt.

Mentem tovább.

Itt gyorsan foglyul ejti az embert a múlt.

***

A burkolatlan parkoló zsúfolásig megtelt, néhány jármű az üres helyekre vadászva körözött. Intettem a legközelebbi kocsinak, jeleztem, hogy nemsokára kiállok a terepjárómmal. A parkoló szélén sikerült leállnom, a kocsim fele az erdőbe szorult, egy nagy tölgy ágai alá.

Amikor a feltűnő, kék autó mögém ért, leereszkedett a vezető felőli ablak.

– Szia! – köszönt egy férfi. Ismerős hang, ismerős arc.

Megdermedtem, a vállizmaim azonnal görcsbe rándultak.

Amikor legutóbb láttam Nico Pritchardot, egy másik autóban ült, és mindent megtett, hogy ne kelljen a szemembe néznie.

Megálltam, és megragadtam a kocsim ajtaját.

– Szia!

– Bocs, hogy elkéstem, feltartottak.

És amikor nem feleltem, hozzátette:

– Régen láttalak, Hazel.

Két éve és két hónapja, de ki számolja?

– Igen, jó régen volt.

A parkolás szempontjából viszont tökéletesen időzített.

Hosszú ujjaival a kormányon dobolt, azt fontolgatta, hogyan folytassa.

– Úgy fest, mindig elkerüljük egymást.

Bólintottam. Több mint két éve kerüljük el egymást minden szabadság alatt, minden családlátogatás alkalmával és a szülinapi bulikon, csak azt nem tudom, melyikünknek van nagyobb része ebben.

Szép teljesítmény, hiszen Gage legrégebbi barátja, és ugyanabban az öbölben van háza, mint apának, telekszomszédok vagyunk.

Egymás gondos elkerülésének menetrendjét csak az üzenet törte meg, amelyet apa halálának estéjén írt: Részvétem, Hazel!

Szabadságon volt éppen. Még akkor is elkerültük egymást.

Egy időben Nico mindenhol felbukkant, ahol Gage, a gyerekkoromnak ugyanúgy része volt, mint a bátyám. Apáink társak voltak a rendőrségnél, azt hittem, ők a második családom.

– Nos – nyögtem ki –, örülök, hogy látlak.

Örültem is, meg nem is.

Kamaszkoromban gondolataim középpontjában éveken keresztül csak és kizárólag Nico Pritchard állt. Minden apróságot megjegyeztem, attól kezdve, ahogyan a csalit felkötötte a damilra, egészen addig, ahogyan a nevemet mondta. Minden szótagot gondosan kiejtett, a másodikat sem nyelte le, mint a többiek. Őriztem nagy, barna szemét, amely ártatlanul csillogott, mintha mindig mindent látni akarna, és csendesen, figyelmesen szemlélődött, a látottakat meg eltette későbbre. A fejembe véstem lebiggyedő ajkának formáját, amelyen a hirtelen felragyogó mosoly mindig meglepett, és mindent megváltoztatott.

A rajongásom szinte kínosan nyilvánvaló volt. Az, hogy később ő is viszonozni kezdte, már nem annyira.

– Sajnálom, hogy ilyen körülmények között találkozunk. – Még a szavakat is gondosan megválogatta. Ilyen kevés idő alatt már kétszer is sajnálkozott.

– Igen, én is – feleltem. Kinyitottam a kocsim ajtaját, mielőtt túl késő lenne.

– Hazel, várj!

Vártam, és erősebben szorongattam az ajtó tetejét.

Legnagyobb rémületemre kiszállt a kocsiból. Hosszú szövetnadrágot viselt, fehér ingét a derekába gyűrte, az ezüst karóra valamikor az apjáé lehetett; az arca lángolt.

Nem számít, mennyi idő telt el, és milyen rossz viszonyban váltunk el: ha meglátom, eszembe jut a tizenöt éves Nico a stégen; a tizenhét éves, ahogy a szobám ajtajának támaszkodik; a huszonegy éves, egyetem után, ahogy lassan körülnéz a szobámban, mielőtt rám veti magát.

– Fel akartalak hívni. – Közelebb lépett. – Tényleg. Csak nem tudtam, mit…

– Nico – vágtam közbe –, sajnálom, de tényleg mennem kell.

Mennem kell, mielőtt valami borzasztó dolgot művel, például a vállamra teszi a kezét, és felemeli az államat.

Beültem a kocsiba, és nagyon igyekeztem mosolyogni.

– Ha Gage-et keresed, az épület mellett, a teraszon rejtőzködik.

Elindítottam a motort, és nem néztem hátra. Már régen megtanultam, hogy elmenni csak így lehet.

***

Mivel Mirror Lake autópályája hurok alakú, két út vezet ki a városból. Ha jobbra indulok, gyorsabban hazaérek, ha balra, oda jutok, ahol az autót kiemelték.

Ne haragudj, apa! Emberi ösztön. Én is látni akarom.

A kanyar előtt lassítanom kellett, az autósor centiről centire vánszorgott előre. A dugót az út mentén sorakozó megkülönböztetett gépjárműveknek és az egy sávra szűkített közlekedésnek köszönhettük. A távolban megláttam egy alakot, aki a forgalmat irányította.

Amikor végre közelebb értem, kiderült, hogy Caden áll az úton, ő integet az autósoknak. Még mindig a khaki színű nadrágot és a kék pólót viselte. A nadrágszára sáros lett, biztos súrolta az autó oldalát, amikor belekukkantott. Előbb kielégítette a kíváncsiságát, aztán jöhetett a tömeg irányítása.

Megálltam egy pillanatra, mint előttem mindenki, és alaposan megnéztem a tóparti helyszínt.

A korlátot levették, meghajolva, horpadtan feküdt a fák mellett.

A régi kocsi kissé elfordulva állt az út szélén, a kerekek leeresztettek, a gumik szétmállottak. Úgy tartottam vissza a lélegzetemet, mint amikor egy temető mellett hajtok el.

A kocsit iszapréteg fedte, és az mintha élt volna: lassan csúszott lefelé, az aszfaltra csöpögött. A jármű színét már nem tudtam kivenni, de láttam a hosszú, dobozszerű kasztnit – a nagyszüleink vezettek ilyen autókat. Az ablakokat vagy leengedték, vagy kitörtek, a kocsi belsejét is iszap és mocsok borította. A csomagtartót felfeszítették – egy állat kitátott szájára emlékeztetett.

Libabőrös lett a karom és a nyakam. Az autó mintha átváltozott volna valami mássá a víz alatt. Valami zsigeri lénnyé. Része lett a tájnak, elnyelte a föld, és most ott lüktetett benne a hely, ahonnan előkerült.

Caden arca meg sem rezdült, amikor elhajtottam mellette.

De amikor a visszapillantó tükörbe pillantottam, láttam, hogy felém fordul, és nézi, ahogy távolodom.

***

A telefonom pittyent egyet, amikor kiértem a városból. Éppen azon a kanyargós mellékúton jártam, amely a Charlotte irányába tartó autópályára vezetett. Azt hittem, Keira vagy Luke az – ők az üzlettársaim és a legjobb barátaim –, hogy érdeklődjenek, beszámoljanak a nap eseményeiről. Meg akarnak győződni róla, hogy jól vagyok.

Lepislogtam a képernyőre. A nagybátyámtól érkezett üzenet: Elmentél?

Figyelmen kívül hagytam, de aztán megcsörrent a telefon, és a képernyőn a Roy Wald név tűnt fel. Alig keresett, mióta elköltöztem Mirror Lake-ből. De az azt megelőző években néha beállt apa helyére, amikor őt elszólította a munka.

Kihangosítottam a hívást.

– Helló!

Először darabosan hallottam a hangját, mintha a térerő nem működött volna rendesen.

– Hazel! – szólt vissza olyan hangsúllyal, hogy úgy tűnt, ismétli önmagát. – Még itt vagy?

– Nem, már úton vagyok. Rá kell néznem egy építkezésre.

Ha azért hívott, hogy leckéztessen, nem vagyok kíváncsi a mondanivalójára. Bár gyakran büszkélkedett azzal, hogy önálló életet élek – felépítettem egy vállalkozást, a magam útját járom –, a testvéreimhez mindig közelebb állt. Caden is elment már, akartam mondani.

– Reméltem, hogy beszélhetünk, mielőtt lelépsz. – Egy pillanatra elhallgatott, kereste a megfelelő szavakat. – Én vagyok a végrendelet végrehajtója, Hazel – folytatta immár halkabban, és talán keresett is egy csendesebb helyet, hogy beszélgethessen velem.

Nem találtam különösnek az információt, hiszen ő az egyetlen ügyvéd a családban. Ügyészként kezdte a karrierjét. Apával sokat meséltek a régi időkről, amikor az ügyek egyik Waldtól a másikhoz kerültek. Azután családjoggal kezdett foglalkozni, így apa nyilván rá bízta ezt a dolgot is. Lélekben felkészültem arra, amit közölni akart.

– Nézd! – mondta még halkabban. – Van a végrendeletben valami, amiről tudnod kell.

2. FEJEZET

65 nap eső nélkül

Május 18., szombat

20:00

Csapadék: nulla

A ház a tied. Ez a teher mindennap egyre nagyobb súllyal nyomta a vállamat.

A nagybátyám szavai egész héten a fejemben visszhangzottak, a munkahelyemen, az úszómedencében, a péntek esti iddogálás alatt.

A ház a tied. Egyedül a tied.

Akármit el tudtam volna képzelni, de erre egyáltalán nem számítottam.

Tudják? Ezt kérdeztem, amikor magamhoz tértem. Mintha ez lenne a legfontosabb kérdés. Nem pedig az, hogy: Biztos? De miért?

Még nem beszéltem velük. De lehet, hogy tudják. Perry végrendeletét múlt héten találták meg az irodában. Én akartam elmondani neked, személyesen.

De most már eltelt három nap, és biztos, hogy beszámolt a testvéreimnek erről a beszélgetésről. Mégsem hívott fel egyikük sem. Cadenre nem is számítottam, de Gage… Azt hittem, ő hív vagy üzen, hogy megnyugtasson. Hogy azt mondja, persze hogy rád akarta hagyni, Hazel, hiszen mindig arról álmodott, hogy egyszer visszatérsz. Hogy tudjam, ő még mindig az én oldalamon áll.

De senki sem hívott. Jamie azt mesélte, holnap találkoznak, hogy selejtezzenek. Nekem senki sem szólt róla.

Fogalmam sincs, mi vár majd rám.

Ezért délután, ahogy befejeztem a szemlét a legújabb építkezésünkön, bepakoltam egy utazótáskába, és úgy döntöttem, visszamegyek.

Egyedül akartam lenni kicsit a házban, mielőtt a testvéreim holnap reggel megérkeznek a kérdéseikkel és a véleményükkel.

Ki akartam használni a lehetőséget, hogy még egyszer körülnézzek, utoljára átéljem az emlékeket, mielőtt leszedjük őket a falakról, lecsupaszítjuk a polcokat, és minden felkerül a padlásra. Azt gondoltam, egy éjszaka egyedül felkészít erre.

Hogy megértsem, miért tette.

És ha igazán őszinte akarok lenni magammal, arra is gondoltam, talán találok valamit a házban, ami csak nekem szól.

Egy levelet a gyerekkori párnám alatt… amilyet anyám is hagyott, mielőtt elment.

De az is lehet, hogy anyámhoz hasonlóan apa sem ad észszerű magyarázatot a tettére.

***

Amikor lekanyarodtam az autópályáról, rögtön eszembe jutott, miért nem szeretek éjszaka erre közlekedni. A hegyekben a fák összezárnak mögöttem minden kanyar után. Az utcai lámpák először gyérülni kezdenek, aztán az „Üdvözöljük Mirror Lake-ben” tábla után el is maradnak.

A tó a völgy közepére fészkelte be magát, mint egy medence aljára, és az egész várost, minden utcát és minden házat ennek megfelelően terveztek. A főút kettéágazik a tó előtt, mindkét irányban követi a part vonalát, együtt emelkedik és süllyed a tereppel. Keskeny hegyi utak kanyarodnak le róla és futnak fel a medence falán. A házakat beleépítették a tájba, az alsó szinteket félig beásták a földbe, a színük összemosódik a fákkal.

A lombok között futó szélnek néha olyan a hangja, mint egy folyónak.

A középiskolás évek alatt, miután apám órákon keresztül papolt a sötétedés utáni autókázás veszélyeiről, küldetésemnek éreztem, hogy az autópálya minden egyes kanyarulatát fejből megtanuljam, ahogy a tavat is fel tudtam idézni emlékezetből. De éjszaka még így is könnyen elveszti az ember az irányérzékét.

A hold visszatükröződött a tó felszínéről, és mivel utcai lámpák már nem segítettek a tájékozódásban, amikor a víz mellett bevettem egy kanyart, egy pillanatig nem tudtam, felfelé vagy lefelé haladok. Elkapott a pánik, a tériszony, de aztán a fák megint eltakarták a tavat.

Elképzeltem a mélységből kihúzott autót. Milyen régóta lehetett ott?

Halvány narancssárga fényt láttam a távolban, arra gondoltam, talán mégis felszereltek valamit a biztonság kedvéért. De aztán egy jelzőtábla jött velem szembe, rajta nehezen olvasható felirat: NINCS VÉDŐKORLÁT.

Ösztönösen lefékeztem, egyrészt kíváncsiságból, másrészt elővigyázatosságból. Hátha látok valami újat a fényszórók előtt. De csak narancssárga bóják bukkantak fel a korlát helyén, és iszapfoltok a kocsi korábbi helyén. Még nem mosta el őket az eső.

A hegyi szél nekiveselkedett az autóm oldalának, a kerekek kicsúszással fenyegettek, ezért szorosabban markoltam a kormányt.

Óvatosan!

Még egy kanyar, és az út lejteni kezd a keskeny, egysávos híd felé. Izommemóriából tudtam, hogy oldalra kell sorolnom.

Nem számít, Mirror Lake-ben merre tart az ember, folyamatosan a medencében köröz, mindig az alja felé kanyarodik, ahogyan a spirál alakban mozgó galaxisok is egy fekete lyuk felé közelednek.

Ez az érzés éveken keresztül az otthont idézte számomra. Hogy van mihez, kihez visszatérni. Csakhogy most az ürességben köröztem. Feneketlen mélységben. Nem térben, hanem időben utaztam, ahonnan lehetetlen visszatérni. Mint amikor egy eseményhorizonton lépünk át.

***

A házunk előtti hepehupás lehajtón ereszkedve csikorogtak a kerekek a köveken és kavicsokon. A medence alján laktunk, a tó távolabbik végén, egy csendes, keskeny öbölben, távol a pillantásoktól.

A SUV fényszórói megvilágították a lehajtó körívét, egyik oldalán a dupla garázzsal, a másikon a házzal. Az épület elölről régimódi vidéki háznak tűnt, de rejlett rajta még egy szint a tóra néző meredélybe építve, amelyet csak hátulról lehetett látni. Minden sötétbe borult.

A garázsablak élesen, bántón verte vissza a lámpa fényét. Nincsenek világos emlékeim az utolsó alkalomról, amikor itt jártam, rohantam, amint befutott a telefonhívás Gage elcsukló hangján… Apáról van szó. Hosszú időbe telt, mire felfogtam, mit próbál elmondani: Nem jelent meg a munkahelyén, nem válaszolt a hívásokra. Caden elment hozzá, és megtalálta. Infarktus. Mire befejezte a mondanivalóját, már a kocsiban ültem.

Akkor nem aludtam itt, rögtön visszamentem Charlotte-ba, megrémített a csend. A házban mindig zajlott az élet, a barátaink hazajártak ide, az ajtónk nyitva állt szinte mindenki előtt. Zavaró volt ez a némaság.

Lekapcsoltam a motort, és megvártam, hogy a szemem hozzászokjon a sötétséghez, mielőtt kiszálltam. Tündöklött a hold, a tükörképe a tó vizén fodrozódott. A csillagok egyre fényesebbek lettek a tiszta égen.

És valami más is ragyogott.

Tévedtem, amikor azt hittem, a ház teljesen sötét. A földszinten égett egy lámpa. Amikor kiszálltam a kocsiból, halványsárga ragyogást láttam a dolgozószoba vékony függönyén át.

A lépéseim visszhangzottak az éjszakában, a kavicsok megcsikordultak a talpam alatt. Odamentem a bejárathoz, és bekukkantottam az ablakon.

A ház a tied.

Az idő szétszakadt, hirtelen egyszerre emlékeztem a pillanatra, amikor hétévesen először léptem át ennek a háznak a küszöbét, és arra is, amikor húsz évvel később elhagytam.

A tó felől hűvös szél kelt, örökzöldek és moha ismerős illatát fújta felém. És valami vegyi anyag szagát. Egy hajó kipufogóbűzét vagy egy kiürített kanna benzinszagát. Senki sem tartotta szemmel a házat, és hirtelen ideges lettem, vajon mi vár rám odabent.

A telefonom zseblámpájával kerestem meg a billentyűzetet a garázs melletti panelen. Nem volt kulcsom. Micsoda irónia: a házat rám hagyták, de rendes úton mégsem juthattam be.

Azonban apa sohasem zárta be a garázsból nyíló ajtót. Ugyan ki merészelne betörni a nyomozó Perry Wald házába? Régi bútordarabnak számított a városban, mindenhol megjelent, közösségi programokon, iskolai rendezvényeken. Biztos voltam benne, hogy a város minden lakójának tudta a nevét.

A számok felvillantak a billentyűzeten, amikor bepötyögtem a kódot, a fogaskerekek nyikorogva felhúzták a kapukat. A tompa mennyezeti izzó alig világította meg a falakon függő szerszámokat, a sarokban felhalmozott konzerveket és ásványvizet.

Karácsonykor még vicceltem is apával, hogy biztosan a világvégére készül, de felnevetett, és közölte, hogy a mi kedves társaságunk miatt tárazott be ennyire. Neki legyen mondva, gyerekkorunkban sohasem tudhattuk, hányan jelennek meg a vacsoránál.

Visszamentem a kocsimhoz, és beálltam apa kisteherautója mellé. Így éjszakára biztonságban tudhattam a széltől, a környéken már szétszóródott letört ágaktól és gallyaktól… Kiszámíthatatlan ez a vidék.

Az alacsony páratartalomnak és az éles szeleknek köszönhetően az aszállyal tűzveszély is jár. A szikrák gyorsan lángra kapnak, és elterjednek, ha az ember nem vigyáz. A garázsablakon át kibámultam a sötétbe, az ég felé ívelő ágakat lestem.

Egy pillanatra elfogott a pánik, hátha mégis zárva van a házba vezető ajtó. Hogy Gage már járt itt, és bezárta. Vagy Caden ugrott be, és szándékosan elfordította a kulcsot, mert tudta, hogy akkor nem jutok be.

Ám amikor lenyomtam a kilincset, az ajtó, mint mindig, nyikorogva kinyílt.

Minden háznak van története, és minden felújítás felér egy rejtéllyel… Akadhat valami, amit az előző tulajdonosok rendbe akartak hozni vagy el akartak rejteni. Valami, amiről azt remélték, hogy nem veszed észre. Egy régen elázott fal, gipszkartonnal eltakarva, és kicsit halványabb árnyalattal lefestve. Igénytelen villanyszerelési munka, kritikán aluli vezetékezés. Engedély nélküli hozzáépítés. Titok.

Ezt a munkám során is megtapasztaltam, de jóval régebben fedeztem fel.

Nico apjának a halála után, amikor segítettünk neki elrendezni a dolgokat, találtunk egy titkos helyiséget. Én találtam meg, ezt hozzá kell tennem, mert szokás szerint mentem Gage után.

Gardróbba rejtett gardrób, a ház belsejében elkerítve. A vendégszobában bukkantam rá, ahol – mint megtudtam – Nico apja lakott a válás előtt. Az egyenruhák eltakarták a rejtett alkóvot és a téglalap alakú, egy ember széles lyukat a gipszkartonban. Egyenként léptünk be a sötétbe. Még mindig felvillannak ezek az emlékképek. Piros zseblámpa egy üres kartondobozban. A bűnügyi helyszínelők faoszlopokra ragasztott fényképei, amelyek a memóriámba égtek: sápadt, kicsavart végtagok, a földön szétterülő haj, véres, szakadt karkötő, amely egy élettelen csuklón lóg. Esetek, amelyeket az idősebb Pritchardnak valószínűleg nem sikerült megoldania, mielőtt ideköltöztette a családját Raleigh-ből egy biztonságosabb, nyugodtabb élet reményében.

Nico gyilkosszobának hívta.

Még gyerekek voltunk – én tizenöt, Nico és Gage tizenhét évesek –, és szinte beszippantott minket a hely, megkukulva álltunk, akadozó lélegzetünk visszhangzott a csendben. Akkor nem féltem. Éreztem, mennyire felemészthette ezt az embert az igazságszolgáltatás igénye, de pont abban a korban voltam, amikor én magam is ezt akartam, alig vártam, hogy felemésszen valami. Készen álltam mindenbe mélyebben beleásni magam, mintha lett volna valami tiszteletre méltó, sőt gyönyörű az elköteleződésben.

Nico cselekedett először. Lerántott egy képet a falról, ami szétszakadt, és a fecnik a durva padlóra hullottak. Én szedtem le a következőt, aztán egy harmadikat is. Megszállottan dolgoztunk, tisztára vakartuk a falakat, nehogy valaki meglássa a képeket.

Nem beszélgettünk. Gage egy szemeteszsákba tömte a papírfecniket, mielőtt Nico anyja hazaért, és kint szabadultunk meg tőle.

Olyan volt, mintha ajándékot kaptunk volna. Ígéretet. Valamit megszilárdított közöttünk.

Némán ügettünk hazafelé. Aztán Gage nem bírta tovább.

Hazel, mondta, és semmi mást nem tett hozzá. Mindig így kommunikáltunk egymással, könnyedén értettünk a másik szavából. A szavak mögötti tekintetből.

Tudom, feleltem. Megértettem.

Ez volt az első titkunk.

***

Most pedig álltam apám házának sötét folyosóján, a falat tapogatva kerestem a villanykapcsolót. Zümmögve gyulladtak fel a lámpák, megkésve hunyorogtak, aztán már három izzó is mutatta az utat, bár egyik haloványabban égett, mint a másik.

Listát írtam fejben, ettől az ösztöntől nehéz szabadulni: festék, lámpák, talán egy ablak is…

Úgy láttam a lehetőségeket egy épületben, ahogyan az emberekben. És ami még jobb, könnyedén meggyőztem másokat is, hogy ugyanazt lássák.

A parketta megroppant a talpam alatt, mintha a változó évszaknak megfelelően helyezkedni kezdett volna. A ház rám mozdult. Megkocogtattam a deszkákat, üreget kerestem alattuk, amelyet beázás vagy a kor okozhatott. Aggasztott a gondolat, vajon mit találok a padló alatt. Mert mi van, ha a házzal nem csak szépítészeti problémák vannak.

Semmi sem stimmelt. A hallban a nagy állóóra túl lassan ketyegett. Az állott levegőben a hely visszatérni látszott a lényegéhez: fa, tégla, gipszkarton és vakolat.

A folyosó végén már láttam, honnan jön a fény.

Apám olvasólámpájából keskenyen kígyózott az agyonhasznált, barna bőrfotel fölött, amely mögött egy könyvespolc állt, megrakva ronggyá olvasott krimikkel. A lámpa az üres bútort világította meg. Szinte gúnyolódott velem, hiszen apa állandóan kiabált utánam, amikor kimentem egy helyiségből, hogy: Hazel, villany! Mindig azt mondogatta, hogy ha egyszer elveszek, neki annyi lesz a dolga, hogy kövesse az égve hagyott lámpákat. Amikor megálltam az üres szoba közepén, majdnem elkezdtem hinni a szellemekben.

Menet közben felkapcsoltam még egy lámpát – rossz szokás, apa –, és elindultam még beljebb. Az egyik oldalról nyílt a nappali, a kandallópárkányon ott sorakoztunk több változatban, belemerevedve a pillanatba: apa egyenruhában a rendőr-akadémiai osztályával, a legtöbbüknek még a nevére is emlékszem, mindig nagynéniként, nagybácsiként, unokatestvérként gondoltam rájuk. Én az egyetemi diplomaosztón. Gage eskütétele, apa mellette áll, mindketten ugyanolyan katonásan rövidre vágott hajat viselnek, és elképesztően hasonlítanak egymásra, nemcsak külsőleg, de az egész lényük. Aztán Caden esküje néhány évvel később. Az ő útja jóval kanyargósabb volt, de a végén csak odaért.

Gyerekképek már csak az unokahúgomról voltak kitéve, akinek pont olyan kerek angyalarca van, mint Cadennek, és ugyanolyan félénk mosolya is, amely miatt az öcsém gyerekkorunkban annyi mindent megúszott.

Amikor a konyhába értem, világossá vált, hogy valaki már munkához látott. A kerek konyhaasztalon összetépett fényképeket találtam. Módszeresen, szándékosan miszlikbe tépték őket, és Gage-re kellett gondolnom.

Apa kitüntetésének a doboza nyitva feküdt ott, ahol apa mindig ült, a bronz ragyogott a csillár fényében. Évekkel ezelőtt kapta, amikor meglátta a Woolworthéktól felszálló füstöt, és még a tűzoltók előtt odaért, majd berontott a házba. Mindkét karján egy-egy kisfiúval és károsodott tüdővel jött ki onnan, folytonos köhécselése háttérzajjá vált, és az otthont jelentette. Nem kellett neki kitüntetéseket mutogatni ahhoz, hogy az emberek tudják, ki ő, és mit tett, hősiességének nyomát a testén viselte.

A rendőrjelvénye is ott hevert a kitüntetés mellett, asztaldíszként. De a kis faládikára az ezüstkulccsal nem ismertem rá. Felnyitottam a tetejét, barna bársonypárnán egy zömök kézifegyver feküdt.

– Jesszusom – morogtam, és lecsaptam a ládika tetejét.

Ez nem apám szolgálati fegyvere. Nem tudtam, hogy van még egy pisztolya.

Nem értettem, mit keres ott, szabadon hozzáférhetően. Egyáltalán nem szabadna elővenni.

A testvéreim tudják, mit kell ilyenkor tenni. A tény, hogy mégis otthagyták a pisztolyt, azt jelentette számomra, hogy valaki üzent.

Tessék, a tied! Oldd meg!

Szóval Caden volt.

Bekattintottam a zárat, és kerestem egy biztonságos tárolóhelyet. A vitrinbe tettem, amelyben sohasem láttam porcelánt. Apa röviditalokkal és a hozzájuk illő poharakkal töltötte meg, amelyeket vagy vakációkról hozott magával, vagy ajándékba kapta őket. Az alsó polcot választottam, ahol kevésbé látható, a kulcsot meg a felső polcon álló lóheremintás ón söröskancsóba pottyantottam.

Odakint fújt a szél, átsüvített az ablakok viharvert szigetelésén. A ház melletti terasz beleremegett, és valahonnan hátulról zengő-bongó hangot hallottam, talán valami elszabadult az udvaron. Például a grillsütő egyik alkatrésze vagy a régi kikötőbe vezető utat szegélyező, már nem működő napelemes lámpák egyike.

Felkapcsoltam a teraszlámpákat, amelyek az üvegajtók felett függtek, és kibámultam az éjszakába. A terasz szinte fehéren ragyogott a fényben, de alatta a föld beleveszett a sötétségbe. Kinyitottam a tolóajtót, és kiléptem, átnéztem a perem fölött, ahol a lépcsők az alsó szintre vezettek.

Nem láttam bútorokat, semmit, ami elmozdult vagy eldőlt volna.

Az udvar a tó felé lejtett, és most valahogy nagyobbnak, mélyebbnek tűnt, a sötétlő víz pedig távolibbnak.

A szél a fák között csapkodott, aztán belekapott a hajamba, és meghallottam egy újabb kongó hangot, kicsit messzebbről, mint először gondoltam. Lehet, hogy valaki kint van a vízen. A terasz szálkás korlátjának dőltem, és erőltettem a szememet.

A holdfényben az árnyékok lassan alakot öltöttek. A vízből valami ágaskodott – fák, gyökerek. És az úszóstég, amely most közelebb volt, mint ahogy emlékeztem rá.

Gyerekkorunkban versenyt futottunk a stégig, az udvarról rajtoltunk, magas térdemeléssel haladtunk az iszapos, üledékes vízben, aztán fejest ugrottunk. Borzongatóan izgalmas verseny volt, lélekszakadva küzdöttem, amíg diadalmasan rá nem csaptam az elalgásodott peremre.

A stég balra sodródott a szélben, megint fém ütődött fémhez. Akkor ezt hallottam. Az alacsony vízállásnak köszönhetően a stéget lehorgonyzó láncok már nem feszültek meg. Egymásba tekeredtek, ezeket a csomókat rángatta az áramlat, amelyben a tákolmány ringott.

Megdörzsöltem a karomat, fáztam az éjszakai szélben, aztán be is menekültem, és bezártam az ajtót.

Apa mindig azt mondta, hogy szemmel kell tartani a dolgokat, különben észrevétlenül megváltoznak. Fiatalabb koromban azt gondoltam, hogy más emberekről beszél, akik egy szemvillanás alatt átalakulnak, mint egy bűvésztrükkben. Azt hittem, figyelmeztet, hogy maradjak éber, legyek válogatós, ne hagyjam, hogy átverjenek. Azt hittem, anyáról beszél.

De most már megértettem.

Ahogy a tó pereme folyamatosan zsugorodott, az udvar területe nőtt, gyökerek, iszap és kövek emelkedtek ki. Egy elvarázsolt kastély tükörterme lett a tájból, az arányok elvesztek. Már nem az a hely volt, amelyet korábban ismertem.

Most értettem meg, hogy nemcsak figyelni kell a dolgokat, de törődni is velük. Számomra is gyorsan megváltozott minden.

Nem figyeltem apára, nem vettem észre, hogy gyengül a szíve, csak most tűnt fel, sok mással egyetemben. És most már ő is elment.

***

Behoztam a csomagomat – egy hátizsákot és egy kisebb utazótáskát –, és szétnéztem, mit végeztek el még a testvéreim.

Apa szobájában felkapcsoltam a villanyt. A gardróbját már kiürítették, mindent lerángattak a vállfákról, és halmokat raktak a holmijából. A magasabb polcokról levették a dobozokat, kiürítették őket.

A földszinten a másik két szoba Gage-é és Cadené volt, bár apa már jó ideje irodának használta Gage-ét. Egyikben sem nyúltak semmihez.

A padló nyikorgott a lábam alatt, kísérteties hang a sötétben.

Visszamentem a nappaliba, megint kinyitottam a vitrint, és kivettem egy fém felespoharat, amit még New Yorkból hoztam. A város híres sziluettjét vésték bele.

Szinte hallottam a hangot, ahogy apám kinyitott egy üveget a nappaliban összegyűlteknek. Egy feles nem feles! Két feles fél feles!

Kibontottam a pisztolyos doboz mellett álló whiskysüveget, és óvatosan megdöntve töltöttem. Követtem apám tanácsát: egy feles nem feles, két feles fél feles.

Lekapcsoltam a teraszlámpákat, mire rám zuhant a sötétség, aztán menet közben odabent is minden második villanyt leoltottam.

Látod? Ezt akartam kérdezni. Figyeltem. Igenis figyeltem. Megálltam a fotelénél a dolgozószobában, és az utolsó kapcsoló után nyúltam.

Csak a lefelé vezető fény maradt égve. A lépcsőnél hűvösebb lett a levegő, és tudtam, hogy alul néhány fokkal hidegebb vár.

Az én szobám az alsó szinten volt, az ajtaja a szabadba nyílt. Anya vetette fel, hogy jó lesz Hazelnek, ő nem fél semmitől. Ami hétéves koromban egyáltalán nem volt igaz. Éveken keresztül a tolóajtókat bámultam, amíg el nem aludtam, mindenfélét elképzeltem közben. De ez a kijelentés a bátorságomról arra sarkallt, hogy próbáljam elérni azt az állapotot, azt az identitást, és végül a magamévá tettem.

Anyám mindig nagyon meggyőző tudott lenni.

Lassan megszoktam a lenti létben rejlő sebezhetőséget, és később azok az ajtók inkább hasznomra voltak.

Ez a szoba volt a legkisebb, nem is tudom, milyen helyiségnek számított, még gardrób sem volt benne. Idővel a holmim az egész alsó szintet elfoglalta: a folyosón állt a tükrös fésülködőasztal, az íróasztalom meg a közös helyiségben. Aztán kisajátítottam az egész szintet, még át is festettem anélkül, hogy megkérdeztem volna.

A falak még mindig ugyanazt a lombzöld árnyalatot viselték, amely megnagyította a teret, bár most sötét, komor hangulatúnak éreztem. A közös helyiségből is nyílt egy tolóajtó, a falak színe összemosódott a kinti levelekkel, mintha a kint és a bent között nem lett volna határ. Már akkor ihletett állapotba kerültem tőle. Tudtam, hogyan kell optimalizálni egy helyet, hogyan lehet térből otthont teremteni.

Valahonnan ventilátorsurrogást hallottam, beletelt némi időbe, mire rájöttem, hogy a régi számítógép felől jön, a közös helyiség távolabbi falához tolt íróasztalról. Megmozdítottam az egeret, és a képernyő életre kelt. Rendszerösszeomlás, állt rajta. Addig nyomtam a gombot, amíg a gép ki nem kapcsolt, mire a szobában néma csend lett.

Tiszta időhurok. A falak, az íróasztal, a tévé mellett a vezeték nélküli vonalas telefon.

Az ajtó két oldalán lógó fehér, áttetsző függönyök finoman megrebbentek, amikor elindultam arrafelé. A szoba dimenziói valahogy kényelmetlenné váltak, a mennyezet szinte agyonnyomott. Az ajtóval szembeni falon más-más darabokból álló tükörgyűjtemény függött, így még inkább elvesztettem a térérzékemet. Karácsonykor csak kettő volt belőlük – apa szerint nappal világosabbnak mutatták a szobát –, most viszont öt, szinte az egész falat beterítették. Mindegyik mutatott egy szeletet belőlem, összetörték a képet.

Érezni kezdtem a whiskyt. Vagy ez a ház hatása? Bevittem a táskámat a szobámba, bebújtam a régi ágyba, az oldalamra fordultam, és az ajtót bámultam, mint régen.

Sok évet töltöttem így, éreztem, hogy felkészültem mindenre, de az óvatosság nem volt az erősségem. Vártam, hogy történjen valami. Sóvárogtam a rejtélyek, a veszély, a kaland után.

Naivan azt hittem, hogy ez a három ugyanaz.

De már megtanultam a leckét.

3. FEJEZET

66 nap eső nélkül

Május 19., vasárnap

9:00

Csapadék: nulla

Valaki járt a házban.

Az egész gyerekkoromat ezek között a falak között töltöttem, ez a felismerés egyszerre fakadt egy megérzésből és a nyilvánvaló jelekből.

Amikor kiléptem a tus alól, verdeső hangot hallottam a fejem felől, mintha egy állat szabadult volna be a kürtőbe. Vagy csúszkálna a padlón.

Mozdulatlanul, a lélegzetemet is visszatartva bámultam a mennyezetre. Mindig meghallgatom a házak hangját, igyekszem megfejteni a rejtett üzeneteket.

Semmi. Majd egy mélyebb, csikorgó hang, egy padlódeszka reccsenése. Léptek.

Egy ember.

– Helló! – kiáltottam, bár a hang rekedten szakadt ki belőlem.

Gyorsan felöltöztem, a lépcsőhöz siettem, arra számítva, hogy Gage dugja be a fejét.

De semmi sem történt. Talán bement az egyik szobába, ahonnan nem hallja a hangomat. Lehet, hogy a kocsimat sem vette észre a garázsban.

Fellopakodtam, mert nem akartam megijeszteni. A lépcsősor tetején sem láttam senkit. A napfény ferdén sütött be a konyha és a nappali ablakain.

Átvágtam a hallon. Az ajtózár érintetlen. Nem értettem. Kilestem a dolgozószoba ablakán: nem állt autó a ház előtt.

Borzongás futott végig a gerincemen. Hallgatózni kezdtem: a hallban ketyegett az állóóra, valahol odakint egy csónak motorja zümmögött.

Lehet, hogy csak a ház, amelyben túl sokáig nem járt senki, kezdett kisimulni.

Aztán megint meghallottam a hangot: ajtónyikorgás, majd csend.

A szívem hevesen dobogott, és a helyiség kitágult. Tettem három lépést hátra, a bejárati ajtó felé, és a kilincs felé nyúltam. Egy csomó üres házba költöznek házfoglalók.

Elpöccintettem a tolózár reteszét, és amikor kinyitottam az ajtót, zörgő leveleket sodort a szél a lehajtón.

– Ki van itt? – kiáltottam bátrabban, mint ahogyan éreztem magam. Egy lábbal kívül voltam, futásra készen.

Az ajtó most még hangosabban megnyikordult, sebes léptek fordultak be a sarkon, és körülbelül fél másodperc múlva az unokahúgom meglepett mosolyát láttam, majd a karomba vetette magát.

– Skyler… – Elnevettem magam a megkönnyebbüléstől. Szorosan magamhoz öleltem, szőke haját lesimítottam a tarkóján, bár a kezem még mindig remegett a meglepetéstől.

– Nem is tudtam, hogy te vagy! – kiáltotta, és a nyakamba fúrta az arcát. Remegett a karomban, a bordáin keresztül éreztem szapora szívverését.

– Szia, kedvencem! Nem akartalak megijeszteni – mondtam még mindig nevetve, és közben próbáltam megnyugodni.

– Nem ijesztettél meg. – Hosszúra nőtt frufruja alól rám pillantott messze ülő kék szemével. Lecsúszott a derekamról, hátradobta a haját, és karba tette a kezét.

Akaratlanul vigyorogni kezdtem. Lehet, hogy Skyler az apja vonásait örökölte, de a dacossága és a természete az anyjáé volt.

– Nos, te viszont megijesztettél engem. Apád hol van? – Nem laktak messze innen – az autópálya másik oldalán, a medence felénél –, de azt azért nem hittem, hogy Caden hagyott egy hatévest egyedül idejönni és egy beláthatatlan kanyar előtt átszaladni az úton.

– Jönnek. Cipelik a dobozokat.

– Hogy jutottál be?

A garázsajtó zárva. A bejárati ajtó szintén.

A ház homlokzata felé vándorolt a pillantása.

– Nagypapa tanított egy trükköt – felelte szemérmes mosollyal.

– Nem mondod!

Közelebb hajolt hozzám, mintha egy titkot készülne elárulni.

– A garázsablakon át – suttogta.

Egy zár, amely nem működik. Felkerült a listára.

Az ajtóban árnyék jelent meg, aztán Caden lépett be bakancsban, farmernadrágban és a helyi söröző logójával díszített szürke pólóban.

– Nézd, ki van itt! – kiáltotta Skyler, mint aki varázslatos felfedezést tett.

– Látom. – Caden feszülten mosolygott. – De jó nekünk!

Caden arcáról semmit sem tudtam leolvasni. Az arca kipirult, barna haját hátrafésülte a homlokából, mint aki a kosárpályáról jön, és nem dobozokat cipelt a lejtőn.

– Azt hittem, egy szörnyeteg! – tette hozzá Skyler, mire az apja elröhögte magát, és ezzel a feszültség is oldódott. – Meglepett!

– Ez a nő tele van meglepetéssel. – Caden a kilapított dobozokat lepottyantotta a hall közepére; szinte mintha szándékosan a legalkalmatlanabb helyet kereste volna. – Erről jut eszembe, most mi a házirend, Hazel? Előbb kopogjak?

Ügyet sem vetettem rá, pedig a zsebébe nyúlt, és elővett egy kulcsot. Meglengette az orrom előtt.

Hirtelen Jamie tűnt fel mögötte.

– Szia, Hazel! – köszönt szórakozottan. Aztán a lányához fordult. – Azt mondtam, várj meg!

Ez alkalommal roppant elszántan toppant be a helyiségbe. Hosszú haja a nyakamat súrolta, amikor puszit nyomott az arcom mellé, színlelt érzelmekből nem volt hiány. Lehet, hogy félreértettem a szándékát a búcsúztatón, talán nem is akarta, hogy itt legyek. Már nem tudtam olyan jól olvasni a gesztusaiból, mint régen.

Annak idején rétegesen nyírva, szigorúan vállig érőn viselte szőkített haját. Volt egy jellegzetes stílusa. Az iskolában először sorsjegyet, aztán cigarettát árult, és nagy néha megdézsmálta az anyja gyógyszeres szekrényét is. Merész mintájú, egymáshoz nem illő ruhákban járt, turkálós vintage darabokat vett fel butikos kiárusításokon vásárolt holmikkal, és nála valahogy működött ez. Mindig azt mondta, amit gondolt, nem érdekelte sem a hallgatóság, sem a helyzet. A legjobb barátnőmként tartottam számon. A felső tagozaton találtunk egymásra, a szikra és a kanóc, ahogy apa emlegetett minket. Bár azt nem tudtam, melyikünket értette melyik alatt.

De az anyaság megpuhította, lesimította róla az éleket, és a hangját is megszelídítette, mintha ahhoz szokott volna, hogy mindig alszik egy kisbaba a szomszéd szobában. A haját most hullámos tincsekben hordta. Még az arckifejezése is óvatosabb lett.

Ma farmernadrágban és egy púderrózsaszín pólóban érkezett, rózsaszín szájfénye illett a kis keresztpántos táskához, a sportcipőjét meg körülbelül minden második emberen láttam már. Nagyjából egy évtizede semmilyen igazi dolgot nem árult el magáról nekem.