BUD SPENCER

80 ÉV ALATT A FÖLD KÖRÜL

Önéletrajzom második része

Társzerző: Lorenzo De Luca

Bud Spencer további könyvei
az Open Books gondozásában

Eszem, tehát vagyok

Különben dühbe jövök

© Carlo Pedersoli and Lorenzo De Luca

© Schwarzkopf & Schwarzkopf Verlag, 2012

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bud Spencer: In achtzig Jahren um die Welt –
Der zweite Teil meiner Autobiografie

Mit Lorenzo De Luca

Fordította Malyáta Eszter

Hungarian translation © Malyáta Eszter, 2014, 2021

Hungarian edition © Open Books, 2021

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Bartus Csilla

Borítóterv Csík Vince

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés Farkas Milán

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-091-0

TARTALOM

Előszó

1. Szentivánéji álom a dzsungelben

2. Hölgyeim és uraim! Kezdődik az utazás!

3. Olaszország „legnagyobb” színésze

4. Felügyelet alatt

5. Hogy kerültem a filmvilágba?

6. A marziano mint férj és édesapa

7. Bud a földön, vízen és a levegőben

8. Bud da Vinci: találmányok és hajótörések

9. Bud Spencer és Terence Hill viszálya

10. Budológiai függelék – Több Bud, mint logika

11. Harminchárom kérdés Bud Spencerhez

Képmelléklet

Engedjetek – átutazóban vagyok! Hosszú, beteljesedett és jókora adag szerencsével megáldott életutamat járom be.

Események, emlékek és emberek sora jelenik meg lelki szemeim előtt, akár egy film képkockái, amelyben nem ismerem fel magam mint főszereplőt, és immár nem veszek részt benne – fél lábbal ugyanis már egy olyan jövőben állok, amely mind közül a legnagyobb kalandnak ígérkezik.

Bud Spencer

Az öregség olyan, mint amikor a repülőgépünk viharba kerül.
Ott vagyunk a fedélzeten, de semmit sem tudunk tenni.

GOLDA MEIR

Előszó

Örülök, hogy újra találkozunk! Amikor utoljára volt szerencsénk egymáshoz, épp a nyolcvanegyedik évemet tapostam, időközben már a nyolcvankettedikben járok: nem kevés, ha meggondoljuk, hogy mennyi az emberi átlagéletkor! Ám ha eszünkbe jut, mióta létezik élet ezen a Föld nevű kis kék bolygón, akkor éveim száma máris nevetségesen kevésnek tűnik.

Ezt csak azért mondom, hogy rávilágítsak, milyen viszonylagos az egyes ember élete, és könnyítsek egy kicsit a vállamon cipelt évek súlyán.

Amint múltkor már említettem nektek, több mint nyolcvanéves testemben olyan lélek lakozik, amelyik úgy viselkedik, mintha még csak huszonnyolc éves lenne. Képzelhetitek, milyen slamasztikába keveredem, amikor az előbbi elhatározza, hogy még mindig úgy szeretne élni, ahogy az utóbbi parancsolja.

Egyébként már Seneca is megmondta: „Minden élvezet a végére halasztja azt, ami a legkellemesebb benne. Igen kellemes a már alászálló, de még nem rohamosan zuhanó életidő.”{1}

Persze ha a sors vagy az olümposzi istenek úgy döntenek, hogy magukhoz ragadnak, én rá se rántok. Őszintén szólva emiatt még nem emésztem magam. Van nekem épp elég dolgom, amivel foglalkoznom kell.

Megjegyezném, csak hogy ne tűnjek felvágósnak, a halál engem önmagában nem riaszt – sem most, sem azokban a múltbeli helyzetekben nem riasztott, amikor keresztezte az utamat. Márpedig ilyen helyzetekből nem kevés akadt, mint majd olvashatjátok.

Szerencsére minden nap újabb és újabb meglepetésekkel ajándékoz meg, a legnagyobb pedig tavaly megjelent első könyvem sikere volt. Sohasem gondoltam volna, hogy személyes emlékeim gyűjteménye ilyen érdeklődést vált majd ki. Régi kollégámmal, Lorenzo de Lucával nem csináltunk nagy ügyet abból, hogy élettörténetem feljegyzésekor számos vicces anekdotát és néhány félig-meddig komoly gondolatot kihagytunk a könyvből.

Tudtuk jól, minden álszerénység nélkül, hogy a Bud Spencer-rajongók kemény magjára bizton számíthatunk, mert ők mindent érdeklődéssel olvasnak majd, ami rólam szól. Ám arra tényleg senki nem számított, hogy a könyvnek ennyire sok olvasója lesz – és hogy ők szívesen hallanának még többet rólam. Életrajzom megjelenése után tucatszámra érkeztek hozzám a levelek: néhányan a forgatásokon megesett történetekről, mások a családomról, megint mások pedig az utazásaimról olvastak volna még szívesen. Végül azt gondoltam: miért is ne? Az előző könyvben leginkább utam első részére összpontosítottam, mielőtt még vászonra kerültem volna, és csodálatos életem minden más részletéről csak vázlatosan számoltam be. Nos, ebben a könyvben részletesebben is mesélek élményeimről.

Könyvet írni kicsit olyan, mintha filmet készítenénk – csak éppen fordított idő- és költségráfordítással: az írás ugyan olcsóbb, mint vászonra vinni egy filmet, viszont a keletkezési folyamat a könyv esetében általában sokkal hosszabb. Egy film forgatása, legalábbis a színész számára, általában néhány hetet vagy hónapot vesz igénybe, bár akkor koncentrált munkát követel. Ezzel szemben egy könyv megírása akár évekig is eltarthat.

Az én esetemben nagyvonalúan azt állíthatnánk, hogy nyolcvan évig tartott – mert nekem egy kicsivel több mondanivalóm volt. Remélem, hogy ezzel a „kétrészes életrajzzal” háromdimenziós képet (elvégre manapság a 3D nagyon menő!) kaptok rólam, Bud Spencerről, arról a Budról, akinek nem csak a bunyó és a zabálás jár folyton a fejében.

Nem utolsósorban pedig azért is írtam ezt a könyvet, mert a fiatalok soha nem tudják elképzelni, hogy az öregek is voltak egykor ifjak. Az unokáim néha a hasukat fogják a nevetéstől, amikor meglátnak engem ifjú úszóként egy régi felvételen: valószínűleg úgy képzelik, hogy én ilyen nagydarab, kövér, szakállas fickóként jöttem a világra, és meg sem fordul a fejükben, hogy mi, öregek azért már letettünk valamit az asztalra (persze elkövettünk pár butaságot is). A tapasztalataink pedig hatalmas gyűjtőedényt képeznek, amelyben – hát igen, a „bölcsesség” talán túlzás lenne (az én esetemben ez még várat magára) – gondolatokat és emlékeket őrzünk, még ha ezek csak arra valók is, hogy nevetség tárgyául szolgáljanak. A gyűjtőedény különös jelentőséget kap, ha meggondoljuk, hogy az én nemzedékem két egészen különböző világban élt: a háború utániban, amikor nem volt semmink, és a másik, mai világban, amikor mindenből bőségesen jut, és néhány kattintással végtelenül sok információ beszerezhető.

Nektek ez már a könyökötökön jön ki, mert ti egy ultratechnológiai világba születtetek, mobiltelefonnal vagy legalábbis színes tévével. Számomra azonban már az is óriási sikerélményt jelent, ha képes vagyok elindítani a DVD-lejátszót anélkül, hogy az öklömmel egy jó nagyot rá kellene csapnom. És ha végiggondolom, milyen hatalmas ugrás ez, milyen elképesztő iramú fejlődés történt, akkor még mindig le vagyok nyűgözve. Ha régen meg akartam tudni valamit a múltról, csak a nagymamám történeteit hallgathattam, vagy felüthettem egy történelemkönyvet – nem mintha kedvem lett volna hozzá.

Végigkövethettem, ahogy megszületett a rádió, a televízió, ahogy elterjedt a fax, a számítógép vagy az internet. Először az autókon ámuldoztam, majd az űrszondákon, amelyek a Mars bolygót kémlelik. Sok olyan ember van, akik még akkor születtek, amikor a Hold még elérhetetlen égitestnek számított, amely mindenekelőtt arra szolgált, hogy ihletet leheljen a költők és vérfarkasok lelkébe. És ma, amikor az „odafönt” készült fénykép már a könyökünkön jön ki (vagy éppen vitatott bizonyítéknak számít), mi még mindig itt vagyunk. Légiónk, a szemtanúk légiója azonban a természet könyörtelen törvényeit követve évről évre zsugorodik, ezért nektek, fiataloknak az a feladatotok, hogy mellettünk maradjatok, és meghallgassatok minket, öregeket, amíg még itt vagyunk.

Már Platón is fájlalta, hogy az ifjak nem tisztelik eléggé a szüleiket és nevelőiket. Ehhez csak annyit szeretnék hozzáfűzni, hogy a kort természetesen nem kell automatikusan tisztelni: a megbecsülést ki kell érdemelni.

A nagymamák és nagypapák nagy részének – és magamat is ebbe a kategóriába sorolom – még nagyon sok mesélnivalója van. Olvassátok ezt a könyvet, a „Bud Spencer Story – folytatás”-t úgy, mint egy kicsit bohókás, de jóindulatú nagypapa meséjét. Ki tudja, talán ennek a társadalmunkat manapság sújtó nagy válságnak az egyik oka éppen az, hogy nem hallgatjuk meg azokat, akik szeretnék megosztani másokkal a történetüket.

Ezért kérlek benneteket, ajándékozzatok meg a figyelmetekkel egy olyan embert, aki csupán átutazóban van itt, és akinek az élete nem az évekből, hanem a tapasztalatokból állt össze. Egy pillanatnyi élmény néha örökre meghatároz egy embert, miközben másokon csak úgy észrevétlenül átfolynak az események nap nap után, ahogy a folyó medrében a víz. Kifürkészhetetlen okokból akadnak olyan emberek, akik ugyanabban a pillanatban születnek és halnak meg, míg mások élete végtelenül hosszúra nyúlik.

Azt tanácsolom, időnként kapcsoljátok ki a számítógépet, üljetek le a nagyszüleitek mellé, ha még élnek, vagy mások mellé, akik jóval idősebbek nálatok. Hívjátok fel őket legalább egyszer-egyszer, és csevegjetek el velük egy kicsit – meg fogtok lepődni, mennyire hasonlít az ő régmúlt ifjúságuk a tiétekhez.

Hosszú életem során nagyon sokszor volt szerencsém, és bizony van egy-két érdekes történetem, amit elmesélnék. De hiba lenne, ha ezt a könyvet csak azért olvasnátok el, mert egy „híres ember” írta. Aki híres, annak megvan az az előnye, hogy van közönsége. Ám akkor lennék a legboldogabb, ha miután letettétek ezt a könyvet, kedvetek támadna meghallgatni azokat is, akik sokkal közelebb állnak hozzátok, mint én – talán csak egyetlen ölelésnyire. A ti nagyapátok talán nem tekinthet vissza úszói vagy színészi múltra, de lehet, hogy mégis megélt valami különlegeset – vagy egyszerűen csak annyi a különlegessége, hogy ő maga egy rendkívüli ember, akit jó hallgatni.

És ha végighallgattátok az öreget, akkor tegyétek meg még egyszer, és aztán még egyszer.

Az öreg ember egy olyan könyv, amit nem tintával írtak. Elég hozzá két fül, hogy „elolvassátok” azt a könyvet, de nem árt, ha van bennetek egy kis szimat a túlzások iránt, mert akkor a kacagásotokkal rá tudjátok venni az öreget, hogy szálljon le a magas lóról, ha azt veszitek észre, hogy valami vaskos hazugságot akar elétek tárni.

Kicsit olyan ez, mint a vén szerelő, aki a Különben dühbe jövünk című filmben játszott velem – emlékeztek? Az egyik jelenetben azt állítja, hogy régen egy gengszterbanda főnöke volt. Az én kétkedésem azonban lassacskán visszarángatja őt a tények talajára, és végül bevallja, hogy csupán a banda szakácsaként dolgozott. De egyébként kedves fickó volt, érdemes volt meghallgatni.

Ha öreg barátotok őszintén elétek tárja igaz meséjét, akkor a figyelmetek és a kérdéseitek lesz a legjobb üzemanyag a motorjába, amit léleknek neveznek. De azt, hogy minden kérdésetekre választ adjon, ne várjátok el tőle, ahogy tőlem sem: nincs azzal semmi baj, ha nem derül minden titokra fény, ahogy azzal sincs semmi baj, ha néha hibát követünk el, mert hasznosak, sőt néha akár jók is lehetnek a tévedések: gondoljatok csak a pisai ferde toronyra!

Jó utazást!

Bud Spencer

1. FEJEZET

SZENTIVÁNÉJI ÁLOM A DZSUNGELBEN

Carlo Pedersoli emigráns levele
menyasszonyához, Maria Amatóhoz

Az álmok annak a könyvnek az illusztrációi,
amelyet a lelked ír rólad.

ALAN DREW

Caracas, 1959. augusztus 23.

Drága Maria!

Hogy vagy? Hogy van a családod, dr. Peppino meg a felesége, és a testvéred? Remélem, mindannyian jól vagytok. El tudom képzelni, mennyire meglepődhettél most, hogy levelet kaptál tőlem, főleg, hogy alig volt időm leülni és megírni. Őszintén szólva én magam is meg vagyok lepve; hiszen tudod, hogy élek itt Venezuelában. Általában én kapok levelet tőled, mert te jobban ráérsz, és türelmesebb is vagy, én meg nem vagyok egy nagy levélíró. (Anyám mindig azt mondogatta: „Adjatok valami tennivalót a fiúnak, hogy ne kelljen gondolkodnia!”)

Ám múlt éjszaka olyan különös álmot láttam, hogy mindenképp meg kell osztanom valakivel – és hát ki mással osztanám meg, mint azzal a káprázatosan szép, drága barna lánnyal, akit legutóbbi római tartózkodásom alatt megismertem. (Még ha egy hónap múlva, mire ez a levél elér hozzád, mindez már rég a múlté lesz is.)

Napközben, mint mindig, a cégnek güriztem, ebben a kegyetlen hőségben, szúnyograjok és a forradalom közepette, ami szinte mindennap elzúg itt, és éktelen lármával jár. (Utóbbi miatt lehetetlenség éjszakánként aludni. Amikor a lövések kakofóniáját hallom, az olyan, mintha a nápolyi Piedigrotta-ünnep tűzijátéka durrogna, a valóságban azonban bombák és lövések!)

Munka után megvacsoráztam a kollégáimmal. Spagetti volt, marhasült, hal, saláta, gyümölcs… és be kell ismernem, három és fél halas pitét is befaltam. De hát ez nem csoda, elvégre napközben úgy izzad itt az ember, akár egy szamár a törökfürdőben. Valószínűleg a jókora adag halas pitén is múlt, hogy alig tudtam elaludni, és feltehetően innen ered az a furcsa álom is, ami miatt tollat ragadtam. Álmomban Rómában jártam, néhány évvel ezelőtt, amikor még profi úszó voltam, és dacolva az önfegyelem szabályaival, nagy sikereket könyvelhettem el. (Tudtad, hogy annak idején égő cigarettával a számban bukkantam fel az uszodában?)

Mindegy is, hogy miért, de késő este lementem az uszodába, már csak Carlo Pedersoli volt ott, meg az ő nagyképűsége. Ám hirtelen lépteket hallottam, és egy szakállas szekrényt pillantottam meg: magas volt, széles és kövér. Meglehetősen öreg volt, kicsit sántikált és egy sétabotra támaszkodott.

Amint közelebb ért, észrevettem, hogy valamiképp hasonlít rám – noha, mint tudod, nekem nincs se szakállam, se pocakom, és mivel természetanyánk atlétatermettel áldott meg, nem is lesz. Képzeld el, milyen lenne, ha valaha úgy néznék ki, mint ez az óriásmajom!

Mégis valahogy emlékeztetett rám: résnyire szűkült a szeme, ugyanolyan öblös hangja volt, mint nekem, csak sokkal mélyebb, no és az a nápolyi akcentus! Miután leült mellém, alaposan végigmustrált tetőtől talpig, ami az én termetemet tekintve nem is olyan könnyű feladat, de úgy tűnt, az illető nincs vicces kedvében.

Nem nyújtom tovább: az öreg azt állította, szilárd meggyőződéssel, hogy ő – én vagyok.

Tudod, hogy van ez az álmokkal és rémképekkel: valaki egyszer azt mondta, hogy a tudat ürülékei, de az efféle intellektuális gondolatok nekem mindig is túl magasak voltak (szerintem egyszerűen csak megfeküdte a hal a gyomromat). Mindenesetre az öreg közölte, Bud Spencernek hívják, és ő én lennék, úgy hatvan év múlva. Elmondta, azért jött, mert felhívtam, és megkértem, hogy találkozzunk. (Mint mondta, már számított erre a találkozásra, hiszen 2009. október 31. volt, a nyolcvanadik születésnapja… 2009! Tudod, mit jelent ez? El sem tudom képzelni, valószínűleg akkor már repülő csészealjakon fogunk közlekedni!) Hagytam, hogy beszéljen, és belementem a játékba, hátha kiderül, hova akar kilyukadni – ami azzal járt, hogy az egész jövendő életemet lepergette előttem. Most tehát már tudom, milyen élet vár rám (szerinte).

Több mint színes élet lesz, ahogy látja: sportolói karrierem és Dél-Amerika után eleinte kemény időszak vár rám – mintha itt és most csupa szórakozás lenne az élet! –, majd váratlanul hatalmas siker a filmvilágban… színészként!

Én és a színészkedés! A kettő olyan messze van egymástól, mint Makó Jeruzsálemtől! Megkérdeztem: „Biztos vagy benne, hogy jól láttad?” Maria, te biztos egyetértesz velem abban, hogy a filmproducer papád, Peppino lenne az első, aki rögtön aláírná, hogy belőlem sosem lesz színész. Én meg a második.

Ám ez a beszélő víziló ragaszkodott hozzá, hogy (és most kapaszkodj meg, hogy le ne ess a székről!) westernfilmekkel fogok híressé válni. Minden rendben? Nem pottyantál le a székről?

Tudom, nevetségesen hangzik, de ki tudja, hogy mit tettek ebbe a halas pitébe, talán romlott volt: olasz westernfilm? Ennél abszurdabbat el sem lehet képzelni!

Csakhogy mindent összevetve még ez a jóslat volt a legkevésbé meglepő, mert nem sokkal ezután kinyilatkoztatta az öreg, hogy neked és nekem három gyerekünk lesz, egy fiú és két lány, később pedig több unokánk. Néhány év múltán a világ leghíresebb olasz színésze leszek (szaladj gyorsan apádhoz, és szólj neki, azonnal szerződtessen le, hogy itt hagyhassam végre Dél-Amerikát, és sztár lehessek Olaszországban).

Az öreg ezenkívül azt is megjegyezte, hogy azért nem lesz mindig kolbászból a kerítés (ezt persze te már rég tudod!), mivel vállalkozóként nem fogom túl sokra vinni, mégsem tudok majd letenni arról, hogy egy csomó őrült ötletemet valóra váltsam. Továbbá pilóta is leszek, repülök a kis magánrepülőgépeimmel, és felszállás előtt azt fogom mondani neked: „Ne várj meg a vacsorával!” Aztán egyenesen elrepülök Olaszországból Amerikába, te pedig az ablakban állsz és integetsz.

Már az is elég gondot okoz, hogy jogosítványom van, és a kocsival rendszeresen itt ralizom a cég költségére. És még én vezessek repülőt?

Amikor felébredtem, fájt a hasam, részben a hal miatt, részben a nevetőgörcstől, ami rám tört, ahogy visszaemlékeztem erre az ostoba álomra. De azt hiszem, a legjobb még csak ma éjjel jön majd. Búcsúzáskor ugyanis különös dolog történt: az álmom azzal ért véget, hogy az elefánt felszólított, ússzak vele versenyt. Nagyon hosszú és részletes álom volt, ha akarod, majd még mesélek róla, amikor visszatértem Rómába. Mindenesetre beugrottam a vízbe és legyőztem. Ám amikor a medence szélére érve megfordultam, már nem volt ott. Csak diadalittas fújtatásának visszhangját hallottam a nagy, üres csarnokban.

Azon a helyen, ahol ült, egy telefirkált cetli feküdt – a kézírás egy egyiptomi kalligráfust is megizzasztott volna, az üzenet azonban felkeltette a kíváncsiságomat. Úgy néz ki, ez a Bud ma éjjel visszatér, hogy elmesélje a történet végét. Lehet, hogy túl sokat dolgozom, vagy talán a nap lágyította meg az agyamat. Úgy érzem magam, mint az a fazon, akinek meghasadt a személyisége, az a dr. Jekyll és Mr. Hyde.

A regényt sosem olvastam, de a filmre emlékszem, Spencer Tracey-vel, a kedvenc színészemmel a főszerepben… mellesleg, ennek a hájpacninak is ő a kedvenc színésze (sőt azt állítja, Spencer Tracey ihlette a művésznevét). Miután felébredtem, és még világosan emlékeztem rá, feljegyeztem magamnak, hogy mi állt a cetlin. Amióta az öreg megígérte, hogy továbbmeséli a történetemet, alig várom, hogy újra álomra hajthassam a fejem. Szamárnak tartasz? Tudod, itt olyan az élet, amilyen: egyszerű, mindenféle szórakozás nélkül, úgyhogy egy hosszú munkanap után az ember örül, ha végre beeshet az ágyba, és legalább álmában kijut neki egy kis szórakozás. Most pedig következzen a cetlire írt üzenet. Így szólt:

„Sokat kell még tanulnod, barátocskám, de még egyszer visszajövök, mert néhány dolgot elfelejtettem elmesélni, pár dologra pedig, amit már elmondtam, nem jutott elég idő. Hosszú utazás lesz, így fogom nevezni: »80 év alatt a Föld körül.« És ha én vagyok Phileas Fogg, akkor te vagy az én Passepartout-m! Nem hitegetem magamat azzal, hogy a pofonjaimmal valaha is elűzöm majd az arcodról ezt a bugyuta vigyort, de egyvalamit hadd mondjak: lehetsz olyan erős, amilyen csak akarsz, ám előbb-utóbb találkozol valakivel, aki még nálad is erősebb – ez pedig én leszek!”

Bud Spencer

{1} Seneca: Erkölcsi levelek, ford. Kurucz Ágnes.