DAN BROWN MŰVEI

Robert Langdon főszereplésével:

Az elveszett jelkép

A Da Vinci-kód

Angyalok és démonok

A megtévesztés foka

Digitális erőd

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dan Brown Inferno

Bantam Press, 2013

Fordította: Bori Erzsébet

Copyright © Dan Brown 2013

Grafikon „Special Report: How Our Economy is Killing the Earth” (New Scientist, 10/16/08 copyright © 2008 Reed Business Information, UK

Minden jog fenntartva. Tribune Media Services.

A Copyright, Designs and Patents Act 1988 alapján e mű szerzője Dan Brown.

Ez a könyv regény. A nevek, szereplők, vállalatok, szervezetek, helyek és események vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy írói szabadsággal kezeli őket. A valóságos, akár élő, akár holt személyekkel, vagy tényleges eseményekkel való megegyezés merőben a véletlen műve.

Hungarian translation © Bori Erzsébet, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

A könyvben szereplő Dante-idézetek Babits Mihály és Nádasdy Ádám fordításai

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-768-0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szüleimnek...

Köszönetnyilvánítás

Alázatosan és szívből jövően mondok köszönetet:

Először is és legelsősorban, mint mindig, szerkesztőmnek és közeli barátomnak, Jason Kaufmannak, odaadásáért és tehetségéért… de mindenekfelett töretlen jó kedélyéért.

Nagyszerű feleségemnek, Blythe-nak, a szeretetért és a türelemért, amellyel az írás folyamatát viseli; továbbá ösztönös meglátásaiért és az őszinteségért, amelyet első olvasómként tanúsít.

A fáradhatatlan ügynöknek és megbízható barátnak, Heide Langének, aki nálam sokkal nagyobb szakértelemmel igazodik el a különböző tárgyalásokon, országokban és témákban. Örök hálával adózom képességeinek és energiájának.

A Doubleday egész csapatának azért a lelkesedésért, kreativitásért és erőfeszítésért, amelyet a könyveimnek szenteltek, különös tekintettel Suzanne Herzre (amiért olyan sok kalapja van… és olyan jól viseli őket), Bill Thomasra, Michael Windsorra, Judy Jacobyra, Joe Gallagherre, Rob Bloomra, Nora Reichardra, Beth Meisterre, Maria Carellára, Lorraine Hylandre; és Sonny Mehtának, Tony Chiricónak, Kathy Tragernek, Anne Messitte-nek, Markus Dohle-nak is köszönet a rengeteg segítségért. A Random House kereskedelmi részlegén dolgozóknak… egyszerűen verhetetlenek.

Bölcs tanácsadómnak, Michael Rudellnek a minden téren tévedhetetlen ösztöneiért és barátságáért.

Nélkülözhetetlen asszisztensemnek, Susan Morehouse-nak, aki könnyű, de biztos kézzel irányítja a dolgokat, és aki nélkül elszabadulna a káosz.

Barátaimnak a Transworldnél, különösen Bill Scott-Kerrnek, kreativitásáért, támogatásáért és vidámságáért, valamint Gail Rebucknak, a kiváló vezetőnek.

Az olasz Mondadori Kiadónak, különös tekintettel Ricky Cavalleróra, Piera Cusanira, Giovanni Duttóra, Antonio Franchinira és Claudia Scheura; a török Altin Kitaplar Kiadónak, különös tekintettel Oya Alparra, Erden Heperre és Batu Bozkurtra, nem utolsósorban azért a speciális segítségért, amelyet a könyv helyszíneivel kapcsolatban nyújtottak.

Remek kiadóimnak szerte a világon, lelkes, elkötelezett és kemény munkájukért.

A londoni és a milánói fordítóműhelyek imponáló megszervezéséért Loen Romero-Montalvónak és Luciano Guglielminek.

A nagy tudású dr. Marta Alvarez Gonzáleznek, aki oly sok időt töltött velünk Firenzében, életre keltve a város képzőművészetét és építészetét.

A páratlan Maurizio Pimponinak mindazért, amit olaszországi tartózkodásunk érdekében tett.

Valamennyi történésznek, idegenvezetőnek és szakembernek, aki nagylelkűen időt szánt rám Firenzében és Velencében, hogy megossza velem a tudását: Giovanna Raónak és Eugenia Antonuccinak (Biblioteca Medicea Laurenziana), Serena Pininek és a Palazzo Vecchio személyzetének; Giovanna Giustinak (Uffizi Galéria); Barbara Fedelinek (firenzei dóm és keresztelőkápolna); Ettore Viónak és Massimo Bissonnak (Szent Márk-bazilika); Giorgio Tagliaferrónak (Dózse-palota); Isabella di Lenardónak, Elizabeth Carroll Consavarinak és Elena Svalduznak egész Velencében; és még sokan másoknak, akikről megfeledkeztem ebben a rövid felsorolásban.

Rachael Dillon Friednek és Stephanie Delmannak a Sanford J. Greenburger Associatesnél mindazért, amit itt és külföldön tettek.

A kivételes tudású dr. George Abrahamnak, dr. John Treanornak és dr. Bob Helmnek tudományos szakértelmükért.

Első olvasóimnak, akik menet közben távlatokat nyitottak előttem: Greg Brownnak, Dick és Connie Brownnak, Rebecca Kaufmannak, Jerry és Olivia Kaufmannak és John Chaffee-nek.

A webszakértő Alex Cannonnak, aki a Sanborn Media Factory csapatával együtt mozgásban tartja a dolgokat a világhálón.

Judd és Kathy Greggnek, akik békés menedéket nyújtottak számomra a Green Bablesnél, miközben ennek a könyvnek az utolsó fejezeteit írtam.

A Princeton Dante Project, a Digital Dante a Columbia Egyetemen és a World of Dante nagyszerű online forrásokat biztosított számomra.

A pokol legsötétebb bugyraiban azok szenvednek, akik erkölcsi válságok idején semlegesek maradtak.

TÉNYEK:

A regényben szereplő képzőművészeti alkotások, irodalmi, tudományos és történelmi hivatkozások mind valóságosak.

A Konzorcium egy magánszervezet, amely hét országban tart fenn irodát. A nevét biztonsági és adatvédelmi megfontolásokból változtattam meg.

Az Inferno Dante Alighieri monumentális költeményének, az Isteni színjátéknak az első része; bonyolultan rétegzett birodalomként ábrázolja a poklot, amelyet az élet és a halál határmezsgyéjén lakozó „árnyak” – testetlen lelkek – népesítenek be.

Prológus

Én az Árny vagyok.

A kínok városán át, menekülök.

Az örök gyötrelmen át, felszárnyalok.

Az Arno folyó mentén vonszolom magam kifulladva… balra fordulok a Via dei Castellanira, északnak veszem az utat, meghúzódom az Uffizi árnyékában.

És még mindig üldöznek.

Hangosabbak lesznek a lépteik, ahogy lankadatlan elszántsággal vadásznak rám.

Évek óta üldöznek már. Kitartásuk a föld alá kényszerített… a purgatóriumban kellett élnem… a föld alatt dolgoznom, akár egy khthon szörnyetegnek.

Én az Árny vagyok.

Itt, a föld felett, észak felé emelem a tekintetem, de nem vagyok képes közvetlen utat találni a megváltáshoz… az Appenninek elzárják előlem a hajnal első fényét.

Elhaladok a palazzo mögött, amelynek csipkézett tornya, egymutatós órája van… kígyózva osonok a kora reggeli árusok között a Piazza di San Firenzén, akiknek szájából érdes hang, pacal és sült olíva szaga árad. Átvágok a Bargello előtt, nyugatnak fordulok a Badia tornya felé, és nekiütközöm a vaskapunak a lépcső lábánál.

Itt minden kétkedést űzz el magadtól.

Lenyomom a kilincset, és belépek az átjáróba, ahonnan, tudom, nincs visszatérés. Mozgásra ösztökélem ólomlábamat a szűk lépcsőn… csiga alakban vezet fölfelé a puha, likacsos és elkoptatott márványfokokon.

Hangokat hallok odalentről. Esdekelnek.

Mögöttem vannak, közelítenek, hajthatatlanul.

Nem értik, mi következik… nem tudják, mit tettem értük!

Hálátlan haza!

Ahogy kapaszkodom fölfelé, elárasztanak a látomások… mohó testek vonaglanak a hideg esőverésben, falánk lelkek fetrengenek a bűzös latyakban, gaz árulók fagynak meg a Sátán jégmarkában.

Felmászom az utolsó lépcsőfokokon, és megérkezem a tetőre, félholtan kitántorgok a nyirkos reggeli levegőre. Odarohanok az embermagas falhoz, kilesek a réseken. Mélyen lent az áldott város, amelyet szent menedékemmé tettem azokkal szemben, akik száműztek.

A hangok szólítanak, körém zárulnak.

– Őrültséget cselekedtél!

Az őrültség őrültséget táplál.

– Az Isten szerelmére – kiáltják –, mondd meg, hová rejtetted!

De én éppen az Isten szerelméért nem teszem.

Sarokba szorítva állok, hátamat a hideg kőnek vetve. Tiszta, zöld szemembe fúrják tekintetüket, az arckifejezésük elsötétül, már nem behízelgő, hanem fenyegető.

– Ismered a módszereinket. Kikényszeríthetjük belőled, hogy eláruld.

Ezért kapaszkodtam fel félig a mennybe.

Hirtelen megfordulok, a magas perembe kapaszkodom, felhúzódzkodom, rátérdelek, majd feltápászkodom… bizonytalanul állok a mélység szélén.

Vezess, jó Vergilius, az űrön át.

Hitetlenkedve rontanak előre, el akarják kapni a lábamat, de félnek, hogy kibillentenek az egyensúlyomból, és lezuhanok. Megint rimánkodnak, néma kétségbeeséssel, de én hátat fordítok nekik.

Tudom, mit kell tennem.

Alattam, a szédítő mélységben, úgy nyúlnak el a piros cseréptetők, akár lángtenger a vidéken, megvilágítva a nyájas földet, mit egykor óriások tapodtak… Giotto, Donatello, Brunelleschi, Michelangelo, Botticelli.

A perem felé araszolok.

– Gyere le! – kiáltják. – Még most sem késő!

Ó, vétkes tudatlanok! Hát nem látjátok a jövőt? Nem éritek fel teremtésem nagyságát? A szükségszerűséget?

Boldogan hozom meg ezt a végső áldozatot… és ezzel eltiprom utolsó reményetek, hogy megtaláljátok, amit kerestek.

Úgysem leltek rá időben.

A sok száz láb mélységben a piazza utcakövei békés oázisként intenek felém. Bár lenne még időm… de az idő az egyetlen áru, amely még az én hatalmas vagyonommal sem fizethető meg.

Ezekben az utolsó másodpercekben lenézek a piazzára, és megpillantok valamit, ami kizökkent.

A te arcodat látom.

Felnézel rám az árnyékból. Gyászos a tekinteted, mégis érzékelem benne a tiszteletet azért, amit elértem. Megérted, hogy nincs más választásom. Az emberiség üdvéért, meg kell védenem a mesterművemet.

Most is növekszik… vár… izzik a lagúna vérvörös vize alatt, amelyben nem tükröződnek csillagok.

És én elszakítom tőled tekintetemet, és a horizontra emelem. Magasan e terhek nyomta világ fölött szavakba öntöm végső fohászomat.

Édes Istenem, kérlek, hogy a világ ne úgy emlékezzék nevemre, mint szörnyeteg bűnösére, hanem akként a dicső megmentőként, aki vagyok. És Te tudod, hogy az vagyok.

Kérlek, add, hogy az emberiség megértse az adományt, amelyet magam után hagyok.

Adományom a jövő.

Adományom a megváltás.

Adományom az Inferno.

Ezután áment rebegek… és megteszem az utolsó lépést a mélységbe.

Első fejezet

Lassan alakot öltenek az emlékek… mint egy feneketlen kút sötét felszínén megjelenő buborékok.

Egy elfátyolozott nő.

Robert Langdon a folyó innenső partjáról figyeli; a háborgó vizet vér festi pirosra. Az asszony szemben áll vele a túlsó parton, mozdulatlan, ünnepélyes, kámzsa rejti az arcát. Kék szalagot, tainiát tart a kezében, amelyet most felemel a holttestek tengerének tiszteletére. Mindent átjár a halál szaga.

Keress, suttogta. Keress, és találni fogsz.

Langdon úgy hallotta a szavakat, mintha a fejében mondta volna ki őket az asszony.

– Ki vagy? – kiáltott át neki, de nem adott hangot a torka.

Fogy az idő, suttogta a nő. Keress, és találsz.

Langdon tett egy lépést a folyó felé, de látta, hogy a víz vérvörös és túl mély ahhoz, hogy átgázoljon. Amikor újra az elfátyolozott nőre emelte a tekintetét, megsokszorozódtak a holttestek a lába előtt. Több százan voltak, talán több ezren is, néhány még élt, kínok közt vonaglott, elmondhatatlan halállal halva… tűztől emésztve, fekáliába temetve, egymást zabálva. Hallotta az emberi szenvedés panaszos jajának visszhangját a vízen át.

Az asszony elindult felé, karcsú kezét kinyújtva, mintha segítségért könyörögne.

– Ki vagy te? – kiáltotta újra Langdon.

Válaszul a nő felnyúlt, és lassan föllebbentette a fátylat az arcáról. Szívszorítóan gyönyörű volt, de idősebb, mint Langdon képzelte – a hatvanas éveiben járhatott, erős és tiszteletet parancsoló, akár egy időtlen szobor. Markáns álla volt, a lélek mélységét tükröző szeme és hosszú, ezüstszürke haja, amely gyűrűsen omlott a vállára. A nyakában lapis lazuli amulett – egy pálca köré tekeredő kígyó.

Langdon érezte, hogy ismeri… bízott benne. De honnan? Miért?

Az asszony most lemutatott egy vonagló lábra, amely kiállt a földből; nyilván egy szerencsétlen lélek, akit fejjel lefelé derékig betemettek. Az ember sápadt combján egyetlen betű – sárral felírva –, R.

R? – gondolta Langdon bizonytalanul. R, mint… Robert? Az… én volnék?

A nő arca nem árult el semmit. Keress és találsz, ismételte.

És váratlanul fehér fényt kezdett sugározni… mind ragyogóbbat és ragyogóbbat. Az egész teste feszült remegésbe ment át, és aztán, mintegy villámsújtottan, ezer fényszilánkká robbant szét.

Langdon kiáltozva riadt fel.

Egyedül volt egy világos szobában. Sebbenzin szúrós szaga érződött a levegőben, és valahol egy gép halkan pittyegett a szíve ritmusára. Langdon próbálta megmozdítani a jobb karját, de éles fájdalom hasított belé. Odanézve azt látta, hogy infúziót kötöttek a vénájába.

Megugrott a pulzusa, és a gép lépést tartott vele, gyorsabban pittyegve.

Hol vagyok? Mi történt?

Lüktetést érzett hátul a fejében, amelyet mardosó fájdalom kísért. Tétován odanyúlt a szabad kezével, és a fájdalom forrását keresve megérintette a koponyáját. Csapzott haja alatt rátalált egy tucat öltés kemény göbjére, amelyre rászáradt a vér.

Becsukta a szemét, megpróbálta felidézni a balesetet.

Semmi. Totál üresség.

Gondolkozz.

Csak a sötétség.

Műtősruhát viselő férfi sietett be, nyilván megriasztotta Langdon szívmonitorának jelzése. Bozontos szakálla és bajusza volt, a dús szemöldök alól figyelmes tekintete elmélyült nyugalmat sugárzott.

– Mi történt? – nyögte ki Langdon. – Balesetem volt?

A szakállas férfi az ajkára tette az ujját, majd kisietett, és megszólított valakit a folyosón.

Langdon arra fordította a fejét, de a mozdulattól éles fájdalom nyilallt a koponyájába. Mélyeket lélegzett, várva, hogy enyhüljön a kín. Aztán, nagyon finoman és módszeresen, felmérte a steril környezetet.

Egyágyas kórházi szoba. Nincsenek virágok. Sem névjegyek. Langdon felfedezte a ruháit egy közeli asztalon, átlátszó nejlonzsákban, összehajtogatva. Véresek voltak.

Istenem. Szörnyű lehetett.

Langdon most nagyon lassan az ágya melletti ablak felé fordította a fejét. Sötét volt odakint. Éjszaka. Nem látott mást, csak a saját tükörképét az üvegen – egy holtsápadt idegent megviselt arccal, csövekhez és drótokhoz kötve, orvosi műszerekkel körülvéve.

Hangok közeledtek a folyosón. Újra megjelent az orvos, ezúttal egy nő kíséretében.

Harminc-egynéhány éves lehetett. Kék köpenyt viselt, szőke haját szoros lófarokba kötötte, amely a léptei ütemére himbálózott a hátán.

– Dr. Sienna Brooks vagyok – mutatkozott be Langdonra mosolyogva. – Ma este együtt dolgozunk dr. Marconival.

Langdon erőtlenül bólintott.

A magas és hajlékony dr. Brooks egy sportoló magabiztosságával mozgott. Még a formátlan orvosi köpenyben is megőrizte kecses eleganciáját. Langdon nem látott rajta sminket, ennek dacára szokatlanul simának tűnt az arcbőre, amelyen egy pici anyajegy volt az egyetlen makula, közvetlenül az ajka fölött. Lágy barna szemének pillantása olyan átható volt, mintha a korát meghazudtolóan gazdag tapasztalatokkal rendelkezne.

– Dr. Marconi nem nagyon beszél angolul – mondta a nő mellé ülve –, és megkért, hogy töltsem ki a felvételi lapját. – Újra rámosolygott.

– Köszönöm – krákogta Langdon.

– Tehát – kezdte a nő hivatalos hangnemben. – Neve?

Eltartott egy másodpercig, mire sikerült kimondania.

– Robert… Langdon.

A doktornő egy apró lámpával belevilágított Langdon szemébe.

– Foglalkozása?

Ez az információ még nehezebben bukkant felszínre.

– Professzor. Művészettörténész és… szimbólumkutató. Harvard Egyetem.

Dr. Brooks leengedte a lámpát. Elképedtnek tűnt. A bozontos szemöldökű orvoson látszott, hogy szintén meglepődött.

– Maga… amerikai?

Langdon zavart pillantást vetett rájuk.

– Csak azért… – A nő habozott. – Nem voltak iratai, amikor megérkezett ma este. Harris Tweed zakót és Somerset félcipőt viselt, ezért arra tippeltünk, hogy angol.

– Amerikai vagyok – erősítette meg Langdon, aki túl kimerült volt ahhoz, hogysem magyarázni kezdje a jól szabott ruhák iránti vonzalmát.

– Érez fájdalmat?

– A fejem fáj – válaszolta Langdon. A kínzó sajgást csak rosszabbá tette a szemébe világító éles fény. Szerencsére a doktornő már zsebre tette a lámpát, és most Langdon csuklóját fogta, hogy ellenőrizze a pulzusát.

– Kiáltozva ébredt – mondta a nő. – Emlékszik rá, hogy miért?

Langdonban felvillant a különös látomás a vonagló testekkel körülvett elfátyolozott asszonyról. Keress, és találni fogsz.

– Rosszat álmodtam.

– Miről?

Langdon elmondta.

Dr. Brooks arckifejezése semleges maradt, miközben jegyzetelt.

– Mit gondol, mi idézte elő ezt az ijesztő látomást?

Langdon erőltette az emlékezetét, aztán nemet intett a fejével, ami tiltakozásul megint lüktetni kezdett.

– Jól van, Mr. Langdon – mondta a nő, aki még mindig írt valamit. – Most felteszek néhány rutinkérdést. Milyen nap van ma?

Langdon gondolkozott egy pillanatig.

– Szombat. Emlékszem, hogy korábban átvágtam a campuson… egy délutáni előadásra mentem, aztán… többé-kevésbé ez az utolsó dolog, amire emlékszem. Elestem?

– Majd erre is rátérünk. Tudja, hol van most?

Langdon bedobta a legjobbnak vélt tippet.

– A massachusettsi kórházban?

Dr. Brooks megint feljegyzett valamit.

– Van valaki, akit fel kellene hívnunk? Feleség? Gyerekek?

– Senki – vágta rá Langdon ösztönösen. Mindig is élvezte a magányt és a függetlenséget, amelyet a tudatosan választott agglegényélet nyújtott, bár azt el kellett ismernie, hogy a jelenlegi helyzetben szívesebben látna maga mellett egy ismerős arcot. – Van néhány kolléga, akit felhívhatnék, de megvagyok nélkülük is.

Dr. Brooks abbahagyta az írást, az idősebb orvos pedig közelebb lépett. Elsimítva a bozontot a homlokából, elővett egy kis diktafont, és megmutatta dr. Brooksnak. A nő bólintott, hogy érti, és visszafordult a beteghez.

– Mr. Langdon, amikor ma este ide érkezett, folyton ugyanazt mondogatta. – Dr. Marconira pillantott, aki megnyomott egy gombot a digitális hangrögzítőn.

Elindult a lejátszás, és Langdon a saját kásás hangját hallotta, amint újra meg újra azt ismétli: – Ve… sorry. – Nagy… sajnálom.

– Nekem úgy rémlik – mondta a nő –, mintha azt ismételgetné: nagyon sajnálom, nagyon sajnálom.

Langdon is úgy gondolta, csakhogy nem emlékezett rá.

Dr. Brooks nyugtalanítóan feszült tekintettel fürkészte.

– Mit gondol, miért mondogatja ezt? Mi az, amit sajnál?

Miközben Langdon a memóriája sötét mélységeiben kutatott, újra az elfátyolozott asszonyt látta maga előtt. A vérvörös folyó partján állt, és emberi testek vették körül. És visszatért a halál szaga.

Langdon on hirtelen eluralkodott az ösztönös veszélyérzet… nem csupán önmagát érezte fenyegetve… hanem mindenkit. A szívmonitor pittyegése felgyorsult. Az izmai megfeszültek; megpróbált felülni.

Dr. Brooks azonnal Langdon mellkasára tette a kezét, és visszakényszerítette. Összenézett a szakállas orvossal, aki odament egy asztalhoz és ügyködni kezdett valamivel.

Dr. Brooks Langdon fölé hajolva suttogta: – Mr. Langdon, a szorongás természetes agysérülések esetén, de a szívverésének le kell lassulnia. Ne mozogjon. Ne idegeskedjen. Csak feküdjön nyugodtan, és pihenjen. Rendbe fog jönni. Lassan visszatér majd az emlékezete.

Az orvos egy fecskendővel közeledett, amelyet átadott dr. Brooksnak. A doktornő az infúzióhoz adta a tartalmát.

– Csak egy enyhe nyugtató – magyarázta –, ami a fájdalmat is csillapítja. – Felállt, és kifelé indult. – Rendbe fog jönni, Mr. Langdon. Most aludjon. Ha szüksége van valamire, nyomja meg a gombot az ágya mellett.

Lekapcsolta a villanyt, és a szakállas orvossal együtt távozott.

A sötétben fekve Langdon érezte a gyógyszerek szinte azonnali hatását: visszahúzták abba a mély kútba, amelyből az imént felbukkant. Küzdött ellene, a szoba sötétjébe bámulva próbálta nyitva tartani a szemét. Fel akart ülni, de mintha cementből lett volna a teste.

Ahogy mozgolódott, újra az ablakkal szemben találta magát. Most, hogy már nem égett a lámpa, eltűnt a tükörképe a sötét üvegről, és egy kivilágított város körvonalait látta a távolban.

A tornyok és kupolák sziluettjei között egyetlen fenséges homlokzat uralta Langdon látómezejét. Egy kövekből épült impozáns erődítmény csipkés oromzattal, amelyből magas, zömök torony tört az ég felé lőréses pártázattal a tetején.

Langdon fel akart ülni az ágyban, és azt hitte, hogy szétrobban a feje a fájdalomtól. A sajgó kín ellen küzdve meredten bámulta a tornyot.

Jól ismerte ezt a középkori épületet.

Egyedülálló volt a világon.

Sajnálatos módon azonban négyezer mérföldre volt Massachusettstől.

Az ablaka alatt, a Via Torregalli árnyékainak leple alatt, egy erős testfelépítésű nő pattant le könnyedén a BMW motorjáról, és a zsákmányt becserkésző párduc feszült mozgásával indult előre. Rövidre nyírt, tüskésre zselézett haja fölfelé meredt a fekete bőr motorosdzseki felhajtott gallérja felett. Ellenőrizte hangtompítós fegyverét, és fölnézett Robert Langdon ablakára, amelyben az imént aludt ki a fény.

Borzalmasan félresikerült a ma esti küldetése.

Egy galamb búgása mindent megváltoztatott.

És most helyre kellett hoznia a dolgot.

Második fejezet

Firenzében vagyok?

Robert Langdonnak lüktetett a feje. Már felegyenesedve ült a kórházi ágyban, és újra meg újra megnyomta a hívógombot. Hiába kapott nyugtatót, vadul vert a szíve.

Dr. Brooks sietve, lobogó lófarokkal tért vissza.

– Jól van?

A zavarodott Langdon megrázta a fejét.

– Olaszországban vagyok?!

– Ez jó – mondta a doktornő. – Már emlékszik.

– Nem! – Langdon kimutatott az ablakon a látképet uraló épületre. – Felismertem a Palazzo Vecchiót.

Dr. Brooks villanyt gyújtott, és a firenzei látkép eltűnt. Az ágyhoz lépve megnyugtatóan suttogta: – Mr. Langdon, nincs miért aggódnia. Enyhe amnéziában szenved, de dr. Marconi megerősítette, hogy rendben vannak az agyfunkciói.

A szakállas orvos is besietett, nyilván hallotta a hívást. Ellenőrizte Langdon szívmonitorát, miközben a fiatal doktornő folyékony olaszsággal, gyorsan beszélt hozzá – arról mondott valamit, hogy Langdon „agitato” lett, amikor rájött, hogy Olaszországban van.

Izgatott? – gondolta Langdon dühösen. Inkább megdöbbentem! Az ereiben száguldó adrenalin felvette a harcot a nyugtatókkal.

– Mi történt velem? – követelte a választ. – Milyen nap van ma?

– Minden rendben – mondta a doktornő. – Kora reggel van. Hétfő, március tizennyolcadika.

Hétfő. Langdon arra kényszerítette lüktető agyát, hogy idézze fel az utolsó képeket, amelyekre emlékszik – hideg és sötét… egyedül baktat a Harvard campusán egy szombat esti előadásra igyekezve. De az két nappal ezelőtt volt! Megrohanta a pánik, amikor megpróbált visszaemlékezni valamire, ami az előadáson vagy azután történt. Semmi. A szívmonitor pittyegése felgyorsult.

Az idősebb orvos a szakállát vakarta, és állított valamit a műszereken, miközben dr. Brooks visszaült Langdon ágya szélére.

– Rendbe fog jönni – biztosította róla kedvesen. – Retrográd amnéziát diagnosztizáltunk, ami igen gyakori a fejet ért trauma esetén. Az utóbbi néhány nap emlékei zavarosak vagy hiányoznak, de ez csak átmeneti állapot. – Elhallgatott egy kis időre. – Emlékszik a keresztnevemre? Megmondtam, amikor bejöttem.

Langdon gondolkozott egy pillanatig.

– Sienna. – Dr. Sienna Brooks.

A nő elmosolyodott.

– Látja? Már új emlékei is vannak.

Langdon fejfájása majdhogynem elviselhetetlenné vált, és közelre továbbra is elmosódottan látott.

– Mi… mi történt? Hogy kerültem ide?

– Úgy vélem, hogy pihennie kéne, és akkor talán…

– Hogy kerültem ide? – erősködött Langdon, és a monitor még gyorsabb szívverést jelzett.

– Oké, lélegezzen nyugodtan – válaszolta dr. Brooks, ideges

pillantást váltva a kollégájával. – Elmondom. – Érezhetően komolyabbá vált a hangja. – Mr. Langdon, három órával ezelőtt maga betántorgott a traumatológiánkra, vérző fejsebbel, és azonnal összeesett. Senki sem tudta, hogy kicsoda maga és hogyan került ide.

Angolul motyogott, ezért kérte dr. Marconi az én segítségemet.

Nagy-Britanniából jöttem, és a kutatóévemet töltöm itt.

Langdon úgy érezte, mintha egy Max Ernst-festményben ébredt volna fel. Mi a fenét keresek én Olaszországban? Langdon rendesen minden második júniusban utazott ide, egy képzőművészeti konferenciára. De most március volt.

A nyugtatók hatása felülkerekedett, és Langdon minden másodperccel erősebbnek érezte a gravitációt, amely lefelé húzta volna az ágyba. Küzdött ellene, fölemelte a fejét, megpróbált éber maradni.

Dr. Brooks úgy hajolt fölé, akár egy angyal.

– Kérem, Mr. Langdon – suttogta. – A fejsérülés az első huszonnégy órában a legérzékenyebb. Pihennie kell, ha nem akar súlyos ártalmat szenvedni.

Hirtelen recsegő hang szólalt meg az interkomban.

– Dr. Marconi!

A szakállas orvos megnyomta a gombot a falon: – Sì?

A hang pergő olasz nyelven beszélt az interkomban. Langdon nem tudta követni, de azt látta, hogy a két orvos meglepett pillantást vált egymással. Vagy riadtat?

– Momento – válaszolta Marconi, véget vetve a beszélgetésnek.

– Mi történik? – kérdezte Langdon.

Dr. Brooks szeme kissé összeszűkült.

– Az intenzív osztály recepciósa volt az. Jött magához valaki.

Langdon kábultságán áthatolt egy reménysugár.

– Ez jó hír! Talán ez az illető tudja, hogy mi történt velem.

A nő bizonytalannak tűnt.

– Azért furcsa, hogy itt van valaki. Nem tudtuk az ön nevét, így még be sem vezettük a rendszerbe.

Langdon a nyugtatók hatása ellen küzdve esetlenül feltornázta magát az ágyban.

– Ha valaki tudja, hogy itt vagyok, akkor azt is tudnia kell, hogy mi történt!

Dr. Brooks összenézett dr. Marconival, aki megrázta a fejét és az órájára koppintott. A nő visszafordult Langdonhoz.

– Ez itt az intenzív osztály – magyarázta. – Ide senki nem jöhet be reggel kilenc óra előtt. Dr. Marconi kimegy, hogy találkozzon a látogatóval és megtudja, hogy mit akar.

– És mi van azzal, amit én akarok? – követelte Langdon.

Dr. Brooks türelmesen mosolygott, közelebb hajolt és lehalkította a hangját.

– Mr. Langdon, van néhány dolog, amit nem tud a tegnap éjszakáról… arról, hogy mi történt magával. És mielőtt beszélne valakivel, úgy gondolom, nem árt, ha tisztában van a tényekkel. Sajnos, azt hiszem, még nem elég erős ahhoz, hogy…

– Milyen tényekkel? – csattant fel Langdon, és megpróbálta feljebb tornázni magát. Csípte a karját az infúziós tű, és mázsás súlyúnak érezte a testét. – Én csak azt tudom, hogy egy firenzei kórházban vagyok, és ide érkezve azt ismételgettem, hogy „nagyon sajnálom”.

Ekkor ijesztő gondolat ötlött az eszébe.

– Autóbalesetet okoztam? – kérdezte. – Megsebesítettem valakit?

– Nem, nem – felelte a nő. – Nem hinném.

– Akkor mi történt? – kérdezte újra Langdon, bőszen nézve a két orvosra. – Jogom van tudni, hogy mi folyik itt!

Hosszú csönd támadt, és dr. Marconi végül kényszeredetten bólintva beleegyezését adta vonzó, fiatal kolléganőjének. Dr. Brooks fújt egyet, és közelebb húzódott Langdonhoz az ágyon.

– Rendben van, akkor elmondom, amit tudok… maga pedig nyugodtan végighallgat, jó?

Langdon bólintott, de a fejmozgás a fájdalom újabb hullámát sugározta szét a koponyájában. Nem törődött vele, csak a válaszok érdekelték.

– Először is… A fejsebét nem balesetben szerezte.

– Ez nagy megkönnyebbülés.

– Nem éppen. Magát egy golyó sebesítette meg.

Langdon szívmonitora egyre hangosabban pittyegett.

– Tessék?!

Dr. Brooks egyenletesen, de gyorsan beszélt.

– Egy golyó súrolta a koponyatetőt, és minden valószínűség szerint agyrázkódást okozott. Nagyon szerencsés, hogy életben van. Egy-két centivel lejjebb… – A nő megcsóválta a fejét.

Langdon hitetlenkedve bámult rá. Valaki rám lőtt?

Dühös hangok szűrődtek be a folyosóról, mintha valakik vitatkoznának. Bárki jött is látogatóba Langdonhoz, a jelek szerint nem akart várakozni. Szinte ugyanabban a pillanatban Langdon azt hallotta, hogy feltépnek egy nehéz ajtót a folyosó túlsó végén. Addig figyelt, amíg meg nem látta a közeledő alakot.

A nő tetőtől talpig fekete bőrbe volt öltözve. Erős és izmos volt, sötét tüskehajjal. Olyan könnyedén mozgott, mintha a lába nem is érintené a földet, és egyenesen Langdon szobája felé tartott.

Dr. Marconi habozás nélkül kilépett a nyitott ajtón, hogy elállja a látogató útját.

– Ferma! – kiáltott rá, előretartva a tenyerét, mint egy rendőr.

Az idegen megállás helyett előrántott egy hangtompítós fegyvert. Célba vette dr. Marconi mellét, és lőtt.

Szaggatott, sziszegő hang hallatszott.

Langdon elborzadva figyelte, ahogy dr. Marconi hátratántorodva bezuhan a szobába, és a mellét markolva elterül a padlón. Vérfolt terjedt szét a fehér orvosi köpenyen.

Harmadik fejezet

Öt mérföldre az olasz partoktól egy 237 láb hosszú luxusjacht, a Mendacium hatolt át a kora hajnali párán, amelyet az Adria lágyan gördülő vize bocsátott ki. A hajó lopakodó profilú testét fémes szürkére festették, ami egy katonai jármű zord küllemét kölcsönözte neki.

A több mint 300 millió amerikai dollárt érő jacht a fényűzés minden eszközével fel volt szerelve: szauna, úszómedence, moziterem, saját tengeralattjáró és helikopter-leszállóhely. A hajó kényelmi eszközei azonban igen kevéssé érdekelték a tulajdonost, aki öt évvel ezelőtt rendelte meg a járművet, és azonnal ki is belezte, hogy helyet csináljon egy ólomburkolatú, katonai szintű elektronikus parancsnoki központnak.

Az irányító központban, amelynek három célorientált műholddal és emellett nagy számban rendelkezésre álló földi átjátszó állomással volt összeköttetése, több mint húszfős személyzet – technikus, elemző, műveleti koordinátor – dolgozott; ők a hajón laktak, és folyamatosan tartották a kapcsolatot a szervezet különböző szárazföldi műveleti központjaival.

A hajó fedélzeti biztonságát egy katonai kiképzést kapott kisebb egység szolgálta, a két rakétaérzékelő rendszeren és a legmodernebb fegyverek arzenálján kívül. Az egyéb személyzettel – szakácsok, takarítók, kiszolgálók – együtt több mint negyven főre rúgott a jachton tartózkodók száma. A Mendacium valójában hordozható irodaház volt, ahonnan a tulajdonos a birodalmát igazgatta.

Az alkalmazottak csak „a kormányzóként” ismerték az apró termetű, satnya férfit a napbarnított bőrével és mélyen ülő szemével. Gyenge fizikuma és közvetlen modora jól illett egy olyan emberhez, aki abból szerezte hatalmas vagyonát, hogy személyre szabott fedett szolgáltatásokat nyújtott a társadalom árnyékos sávjaiban működőknek.

Nevezték őt sok mindennek – lelketlen zsoldosnak, bűnsegédnek, az ördög szálláscsinálójának –, de egyik sem volt rá igaz. A kormányzó egyszerűen csak a lehetőséget biztosította az ügyfeleinek, hogy következmények nélkül valóra válthassák céljaikat és vágyaikat; az emberiség bűnre hajló természetéről már nem ő tehetett.

A becsmérlők és erkölcsi gáncsaik ellenére a kormányzó morális iránytűje állócsillag volt. Két aranyszabályra építette a hírnevét, és magát a Konzorciumot.

Soha ne ígérj olyat, amit nem tudsz betartani.

És soha ne hazudj az ügyfélnek.

Soha.

Szakmai pályája során a kormányzó sosem szegett meg ígéretet, és soha nem táncolt vissza egy megállapodástól sem. A szava készpénz – és abszolút garancia – volt, s bár nyilván akadtak olyan szerződései, amelyeket megbánt, a nem teljesítésük fel sem merülhetett.

Ma reggel, ahogy kilépett a jacht luxuskabinjának balkonjára és lenézett a háborgó vízre, a kormányzó megpróbálta elűzni a zsigereiben érzett nyugtalanságot.

A múltunk döntései a jelenünk építőkövei.

A kormányzót olyan helyzetbe hozták múltjának döntései, hogy bármilyen aknamezőre bemerészkedhetett, és végül sikeresen kerülhetett ki onnan. Ma azonban, ahogy az itáliai szárazföld fényeit bámulta az ablakon át, rá nem jellemző módon feszült volt.

Egy évvel ezelőtt, ugyanezen a jachton, olyan döntést hozott, amelynek bonyodalmai most azzal fenyegettek, hogy lerombolják mindazt, amit felépített. Nem jó embernek ajánlottam fel a szolgálataimat. A kormányzó ezt akkoriban sehonnan sem tudhatta, ám most a hibás számítás az előre nem látható nehézségeknek olyan viharát idézte elő, amely arra kényszerítette, hogy azzal a paranccsal küldje ki a terepre legjobb ügynökeit, bármi áron mentsék meg a dőlő hajót a felborulástól.

Pillanatnyilag a kormányzó egy bizonyos ügynökétől várt fontos híreket.

Vayentha, gondolta, maga elé képzelve az izmos, tüskés hajú specialistát. Vayentha, aki eddig a küldetésig hibátlanul szolgált, tegnap este súlyos következményekkel járó hibát vétett. Az utóbbi hat óra csak kínlódás volt, kétségbeesett kísérlet a helyzeti előny visszaszerzésére.

Vayentha azt állította, hogy a hibát pusztán balszerencse okozta – rosszkor búgott fel egy galamb.

A kormányzó azonban nem hitt a szerencsében. Mindent, amit csak tett, úgy szervezett meg, hogy kiküszöbölje a véletleneket és az eshetőségeket. A kormányzó szakértelme abban állt, hogy kontroll alatt tartsa a dolgokat – előre lásson minden lehetőséget, minden szóba jöhető reakciót, és a kívánt eredményhez vezető öntőformába kényszerítse a valóságot. Makulátlan bizonyítványa volt úgy a sikerek, mint a titoktartás terén – ennek köszönhette káprázatos ügyfélkörét, amely milliárdosokból, politikusokból, sejkekből, sőt egész kormányokból állt.

Kelet felől a reggel első, halvány fénye már kezdte elhomályosítani a csillagokat a látóhatáron. A kormányzó a fedélzeten állt, és türelmesen várta Vayentha üzenetét, hogy pontosan terv szerint végrehajtotta a feladatot.

Negyedik fejezet

Egy pillanatra Langdon megállni érezte az időt.

Dr. Marconi mozdulatlanul feküdt a padlón, bugyogott a vér a melléből. Langdon a nyugtatók hatása ellen küzdve a tüskés hajú gyilkosra emelte a tekintetét, aki tovább nyomult előre a folyosón, és már csak néhány méter választotta el a nyitott ajtótól. Amikor már olyan közel volt, hogy meglátta Langdont, azonnal célba vette a fegyverével… a fejére célzott.

Meg fogok halni, ébredt rá Langdon. Itt és most.

Fülsiketítő volt a dörrenés a kis kórteremben.

Langdon összerándult, biztosra vette, hogy meglőtték, csakhogy nem a támadó fegyvere keltette a zajt. A nehéz fémajtó csapódott be, ahogy dr. Brooks nekivetette a testét, majd be is zárta.

A doktornő, szemében rémülettel, azonnal megfordult, és letérdelt vérbe fagyott kollégája mellé a pulzusát keresve. Dr. Marconi vért köhögött fel, amely az arcáról sűrű szakállába folyt. Aztán elernyedt a teste.

– Enrico, no! Ti prego! – sikoltotta a nő.

Odakintről golyózápor verte a fémajtót. Ijedt kiáltások visszhangoztak a folyosón.

Langdon teste valahogy mozgásba lendült, a pánik és az életösztön legyőzte a nyugtatókat. Esetlenül kikászálódott az ágyból, égő fájdalom hasított a karjába. Egy pillanatig azt hitte, hogy egy golyó áthatolt az ajtón és eltalálta, de odanézve rájött, hogy csak az infúzió csúszott szét. A műanyag katéter kiállt a karjából, és a csőből meleg vér csöpögött kifelé.

Langdon már teljesen ébernek érezte magát.

A Marconi teste mellett görnyedő dr. Brooks hiába kereste a kollégája pulzusát, és ömlöttek a szeméből a könnyek. Aztán, mintha egy kapcsolót állítottak volna át benne, a nő felállt és Langdonhoz fordult. A szeme láttára változott meg az arckifejezése: gyengéd vonásai megkeményedtek, és átalakult a válsághelyzeteket jól kezelő, tapasztalt traumatológussá.

– Kövessen! – adta ki a parancsot.

Dr. Brooks megragadta Langdon karját, és maga után húzta a szobában. A folyosóról újabb lövések és a káosz hangjai szűrődtek be. Langdon bizonytalan lábakon mozdult előre. A tudata éber volt, de gyógyszerekkel telenyomott teste csak lassan reagált. Mozgás! A padló köveit hidegnek érezte a talpa alatt, és a vékony kórházi ing túl rövid volt több mint 180 centiméteres magasságához. Érezte, ahogy a karjából csöpögő vér összegyűlik a tenyerében.

A golyók most az ajtókilincs körül pattogtak, és dr. Brooks durván belökte Langdont a kis fürdőszobába. Már lépett is utána, de ekkor megtorpant, sarkon fordult, és visszarohanva a szobába felragadta az asztalról a véres Harris Tweed zakót.

Hagyd a fenébe!

A nő visszatért a zakóval, és gyorsan magukra zárta a fürdőszobaajtót. Ugyanekkor szakadt be a kórterem ajtaja.

A fiatal doktornő átvette az irányítást. Feltépte a kis fürdőszoba másik ajtaját, és bevezette Langdont a szomszédos akut szobába.

Lövések visszhangoztak a hátuk mögött, miközben dr. Brooks kidugta a fejét a folyosóra, és gyorsan elkapva Langdon karját, húzni kezdte a lépcsőház felé. A férfi megszédült a hirtelen mozgástól; úgy érezte, hogy mindjárt elájul.

A következő tizenöt másodperc csak elmosódottan maradt meg benne: lefelé vezető lépcső… botladozás… elesés. A lüktetés a fejében szinte elviselhetetlen volt. Látása egyre inkább elhomályosult, izmai lötyögtek, minden mozdulat késleltetett reakciónak tűnt.

Aztán hideg levegő csapta meg.

A szabadban vagyok.

Ahogy dr. Brooks végigterelte egy sötét sikátoron, el a kórházépülettől, Langdon rálépett valami élesre és elesett, elzuhanva a kövön. A nő nagy nehezen felrángatta, s közben hangosan átkozta önmagát, amiért benyugtatózta.

A sikátor vége előtt Langdon megint elbotlott. A nő ezúttal otthagyta a földön, és üvöltött valakinek a távolban. Langdon éppen csak ki tudta venni a kórház előtt parkoló taxi halványzöld fényét. Az autó meg sem mozdult: a sofőr nyilván aludt. Dr. Brooks kiabált és vadul integetett. Végül kigyulladtak a reflektorok, és a taxi lustán feléjük gördült.

Langdon mögött a sikátorban feltéptek egy ajtót, majd gyorsan közeledő léptek zaja hallatszott. Megfordulva már látta is a felé rohanó sötét alakot. Langdon megpróbált felállni, de a doktornő már meg is ragadta, és betuszkolta a várakozó Fiat taxi hátsó ülésére. Félig a padlóra csúszva hevert ott, amikor dr. Brooks szabályosan ráugrott, és becsapta maga után a kocsiajtót.

Az álmos szemű sofőr hátrafordulva bámulta a kocsijába nyomakodó furcsa párt – a fiatal, lófarkas nőt az orvosi köpenyben, és a vérző karú férfit a szakadt hálóingben. Már készült rájuk szólni, hogy szálljanak ki, de azonnal, amikor szétrobbant az oldaltükör. Egy fekete bőrruhás nő rontott ki a sikátorból, előretartott fegyverrel a kezében. Már a következő golyó sziszegett a levegőben, amikor dr. Brooks megragadta és lenyomta Langdon fejét. Kitört a hátsó ablak, beborítva őket üvegcserepekkel.

A sofőr nem várt többé biztatásra. Beletaposott a gázba, és a taxi kilőtt.

Langdon az öntudatlanság határán sodródott. Valaki meg akar ölni?

Amint befordultak az első sarkon, dr. Brooks felült, és megszorította Langdon véres karját, amelyből csálén állt kifelé a katéter.

– Nézzen ki az ablakon! – utasította.

Langdon engedelmeskedett. Kísérteties sírkövek rohantak el mellettük a sötétben. Valahogy a helyzethez illőnek tűnt, hogy egy temetőn hajtanak keresztül. Langdon érezte, hogy a doktornő ujjai finoman motoznak a katéter körül, aztán minden előzetes figyelmeztetés nélkül kitépte a karjából.

A heves fájdalom azonnal Langdon fejébe hasított. Érezte, hogy felakad a szeme, aztán minden elsötétült.

Ötödik fejezet

A telefon éles csengése elszakította a kormányzó tekintetét az Adria nyugtató vízpárájától, és gyorsan visszalépett a luxuskabin irodahelyiségébe.

Épp ideje volt, gondolta, alig várva a híreket.

A számítógép monitora életre kelt az íróasztalon, és arról tájékoztatta, hogy a bejövő hívás a svéd Sectra Tiger XS személyi hangtitkosító telefonról érkezik, amelyet négy lenyomozhatatlan útválasztón irányítanak át, mielőtt a hajóra kapcsolnák.

Feltette a fejhallgatót.

– Itt a kormányzó – szólt bele, lassan és körülményesen ejtve a szavakat. – Hallgatom.

– Vayentha beszél – válaszolta a hívó.

A kormányzó eddig nem tapasztalt idegességet érzékelt a hangjában. A terepügynökök ritkán érintkeztek közvetlenül a kormányzóval, és még ritkábban maradtak alkalmazásban egy olyan kudarc után, mint a tegnap esti volt. A kormányzó azonban azt akarta, hogy a helyszínen lévő ügynök oldja meg a válságot, és Vayentha volt a legalkalmasabb személy a feladatra.

– Új híreim vannak – mondta Vayentha.

A kormányzó hallgatott, ezzel jelezve, hogy várja a folytatást.

Amikor a nő megszólalt, érzelemmentes volt a hangja, nyilván így próbált profinak tűnni.

– Langdon elmenekült – mondta. – Nála van a tárgy.

A kormányzó leült az asztalhoz, és nagyon sokáig néma maradt.

– Értem – szólalt meg végül. – Gondolom, azonnal a hatóságokhoz fordul, amint alkalma lesz rá.

Két szinttel a kormányzó alatt, a hajó védett parancsnoki központjában, Laurence Knowlton rangidős folyamatvezető a saját munkaállomása előtt ülve észlelte, hogy a kormányzó befejezte a beszélgetést. Remélte, hogy jó híreket kapott. A kormányzó feszült idegállapota tapintható volt az utóbbi két napban, és a fedélzeti stáb minden tagja érzékelte, hogy a most folyó műveletben nagy tétek forognak kockán.

A tétek felfoghatatlanul nagyok, és Vayentha jobban teszi, ha ezúttal sikerrel jár.

Knowlton hozzá volt szokva a gondosan felépített tervek végrehajtásának háttértámogatásához, de ez a bizonyos művelet káoszba fulladt, és a kormányzó személyesen vette a kezébe az irányítást.

Járatlan területre léptünk.

Noha vagy féltucat egyéb küldetés is folyamatban volt szerte a világon, valamennyit a Konzorcium különböző területi irodái intézték, felszabadítva a kormányzót és a Mendacium fedélzetén dolgozó stábot, hogy kizárólag erre a feladatra összpontosíthassanak.

Az ügyfél öngyilkos lett – napokkal ezelőtt a mélybe vetette magát Firenzében –, de a Konzorciumnak még hosszú listája volt a körülményektől függetlenül teljesítendő szolgáltatásokról, és a szervezetük, mint mindig, most is készen állt a kibúvók nélküli végrehajtásra.

Megkaptam a parancsokat, gondolta Knowlton, és mást sem akart, mint teljesíteni őket. Elhagyta a hangszigetelt üvegfülkét, elhaladt fél tucat másik munkaállomás mellett – egy részük átlátszó, a többi opálüveg falú –, ahol a szolgálatos tisztek ugyanennek a küldetésnek a különböző részfeladatain dolgoztak.

Knowlton átment az irányítótermen, amelyben ritka és temperált volt a levegő, odabiccentett a technikusoknak, majd belépett egy kis páncélterembe, ahol egy tucat széf volt. Kinyitotta az egyiket, és magához vette a tartalmát – egy élénkpiros memóriakártyát. A leírás szerint a memóriakártyán egy nagyméretű videofájl volt, amelyet az ügyfél utasítása alapján másnap reggel a megadott időpontban fel kellett tölteniük vezető médiafelületekre.

A holnapi anonim feltöltés egyszerű lesz, de a digitális fájlkezelő protokollt követve a folyamatábra a mai napra – huszonnégy órával a feltöltés előtt – írta elő ennek a bizonyos fájlnak az előzetes megtekintését, ezzel biztosítva, hogy a Konzorciumnak elegendő idő álljon a rendelkezésére a dekódolás, szerkesztés vagy más szükséges műveletek elvégzésére a percre pontos feltöltés előtt.

Semmit sem bízunk a véletlenre.

Knowlton visszatért átlátszó fülkéjébe, és becsukta a nehéz üvegajtót, kizárva a külvilágot.

Felkattintott egy kapcsolót, és a fülke fala azonnal opálossá vált. A titoktartás miatt minden üvegfalú iroda a Mendacium fedélzetén „okosüvegből” készült: a táblában felfüggesztett több millió részecske az elektromos áram hatására vagy annak hiányában változtatta fényáteresztő képességét.

A kompartmentalizáció, avagy a feldarabolás kulcsszerepet játszott a Konzorcium sikerében.

Csakis a magad részfeladatát ismerd. Ne ossz meg semmit.

Most, a maga privát terébe zárkózva, Knowlton behelyezte a memóriakártyát a számítógépbe, és a fájlra kattintva megkezdte a feladat végrehajtását.

A képernyő azonnal elsötétült… a hangszórókból a hullámzó víz lágy hangja hallatszott. Lassan kibontakozott egy kép… amorf és árnyékos. Ahogy kivált a sötétségből, egy jelenet, kezdett alakot ölteni… egy barlang… vagy valamilyen hatalmas terem belseje. A barlang padlója vízből volt… mint egy föld alatti tó. A víz azonban különös módon fénylett… mintha belülről világították volna meg.

Knowlton soha nem látott még ilyet. Az egész barlang kísérteties vörös fényben fürdött, halvány falait a fodrozódó víz indaszerű visszfényei mosták. Mi… mi ez a hely?

A hullámverés halk zajától kísérve a kamera lefelé billent és függőleges ereszkedésbe kezdett, egyenesen a víz felé, amíg át nem hatolt a megvilágított felszínen. A hullámok csapkodása megszűnt, furcsa, susogó hang váltotta fel, amely a víz alól jött. Az alámerült kamera tovább süllyedt, mígnem megállt odalent a mélyben, és a barlang üledékes fenekére fókuszált, ahova egy csillogó titántáblát csavaroztak.

A titánlapon ez a felirat volt olvasható:

EZEN A HELYEN, EBBEN AZ IDŐPONTBAN

ÖRÖKRE MEGVÁLTOZOTT A VILÁG.

A tábla alján egy név és egy dátum.

A név az ügyfelüké volt.

A dátum… a holnapi nap.

Hatodik fejezet

Langdon érezte, hogy erős kezek emelik… ébresztgetik delíriumából, kisegítik a taxiból. Meztelen talpa alatt hideg volt a kő.

Dr. Brooks karcsú testének dőlve Langdon végigvonszolta magát egy néptelen átjárón két bérház között. Csípős volt a hajnali levegő, a szél belekapott a kórházi ingébe, és Langdon olyan helyeken érzékelte a huzatot, ahol nem kellett volna.

A kórházban kapott nyugtatóktól egyszerre volt ködös az agya és a látása. Langdon úgy érezte, mintha víz alatt mozogna, egy nyálkás, gyengén megvilágított közegben próbálna meg előrejutni. Sienna Brooks meglepő erővel támogatta és húzta maga után.

– Lépcső – figyelmeztette, és Langdon rájött, hogy az épület oldalbejáratához érkeztek.

Langdon megmarkolta a korlátot, és kábán araszolgatott fölfelé, egyik fokról a másikra. Ólomsúlyúnak érezte a testét. Dr. Brooks szabályosan tolta. Amikor elérték a bejáratot, a nő beütött néhány számot egy rozsdás, régi kaputelefonon, és az ajtó zümmögve feltárult.

Odabent sem volt sokkal melegebb, de a kőpadló puha szőnyegnek tűnt a durva utcakövek után. Dr. Brooks egy kis lifthez vezette, elhúzta a harmonikaajtót, és beterelte Langdont a liftszekrénybe, amely alig volt nagyobb, mint egy telefonfülke. Cigarettaszag volt odabent – az MS dohány keserédes illata, amely mindenütt jelen van Olaszország levegőjében, épp úgy, mint a friss kávé aromája. Ez a gyenge szag segített Langdon elméjének a kitisztulásban. Dr. Brooks megnyomott egy gombot, és valahol a magasban zörögve, kattogva működésbe lépett a kiszolgált szerkezet.

Fölfelé…

A rozoga liftszekrény remegett és rángatózott, ahogy megkezdte az emelkedést. Mivel a falai fémrácsosak voltak, Langdon úgy érezte, mintha az akna ritmikusan elsiklana mellettük. Még így, félig öntudatlanul is erőt vett rajta a zárt terektől való örökös félelme.

Ne nézz oda.

Nekidőlt a falnak, és megpróbálta szabályozni a légzését. Fájt a karja, és amikor lenézett, látta, hogy a zakója ujját ügyetlenül rátekerték a karjára, mint egy kötést. A zakót meg húzta maga után a földön, a piszokban.

Becsukta a szemét az újra rátörő fejfájás elől, de megint körülvette a sötétség.

Ismerős kép öltött alakot – a szoborszerű, elfátyolozott asszony az amulettel és a gyűrűkben aláomló ősz hajával. Most is egy vérvörös folyó partján állt, és vonagló testek vették körül. Esdeklő hangon beszélt Langdonhoz. Keress, és találni fogsz!

Langdonon úrrá lett az érzés, hogy meg kell őt mentenie… mindenkit meg kell mentenie. A fejjel lefelé félig eltemetett ember lábai elernyedtek… egyik a másik után.

Ki vagy te? – kiáltotta némán. – Mit akarsz tőlem?

A dús ezüsthaj lebegni kezdett a forró szélben. Fogy az időnk, suttogta az asszony, megérintve az amulettet a nyakláncán. Aztán váratlanul vakító tűzoszloppá változott, amely átsüvítve a folyó felett mindkettejüket magába nyelte.

Langdon kiáltott, a szeme felpattant.

Dr. Brooks aggodalmasan figyelte.

– Mi a baj?

– Hallucinálok! – tört ki Langdonból. – Mindig ugyanazt a jelenetet.

– Az ezüsthajú asszony? És a tetemek?

Langdon bólintott, veríték ütött ki a homlokán.

– Rendbe fog jönni – biztatta a doktornő, holott maga is reszketett. – A visszatérő látomások gyakoriak amnéziás esetekben. Az agyi funkció, amely az emlékeket rendszerezi és válogatja, ideiglenesen zavarttá válik, és mindent egy képbe rendez.

– És nem is túl kellemes képbe – nyögte Langdon.

– Tudom, de amíg helyre nem jön, zavarosak és rendezetlenek lesznek az emlékei… a múlt, a jelen, a képzelet, mindez összekeveredik. Ugyanez történik az álmokban.

A lift nagyot rándulva megállt, és dr. Brooks kinyitotta a harmonikaajtót. Megint mentek, ezúttal egy sötét, szűk folyosón. Elhaladtak egy ablak mellett, amelyen át a firenzei háztetők bizonytalan körvonalai bontakoztak ki lassan a kora hajnali fényben. A folyosó túlsó végében a nő leguggolt, és kihalászva egy kulcsot valamilyen öntözésre szoruló szobanövény cserepe alól, kinyitott egy ajtót.

A pici lakás levegőjében egy vaníliaillatú gyertya állt harcban egy öreg szőnyeggel. A bútorzat és a dekoráció a legnagyobb jóindulattal is szegényesnek volt mondható – mintha egy garázsvásáron szedték volna össze a berendezést. Dr. Brooks állított a termosztáton, és a radiátorok melegedni kezdtek.

A nő behunyt szemmel megállt egy pillanatra, és mélyeket lélegzett, mintha így próbálná megacélozni magát. Aztán megfordult, és kitámogatta Langdont a szerény teakonyhába, ahol műanyag borítású asztal állt, két rozoga székkel.

Langdon elindult az egyik szék felé, abban a reményben, hogy leülhet, de dr. Brooks elkapta a karját, miközben a másik kezével kinyitott egy szekrényt. Ami jóformán üres volt… eltekintve a sós keksztől, pár zacskó tésztától, egy doboz kólától és egy üvegcse NoDoz koffeintablettától.

A nő kivette az üveget, és hat kapszulát számolt le Langdon markába.

– Koffein – mondta. – Arra az esetre, amikor éjszakai ügyeletben vagyok, mint ma este is.

Langdon a szájába tette a pirulákat, és vizet keresett, amivel lenyelheti.

– Rágja meg őket – mondta a nő. – Úgy gyorsabban hatnak, és segítenek leküzdeni a nyugtatókat.

Langdon rágni kezdett, és azonnal felfordult a gyomra. A tabletták keserűek voltak, mint az epe, nyilván egészben kellett volna lenyelni őket. Dr. Brooks kinyitotta a hűtőt, és kivett egy fél üveg San Pellegrinót. Langdon hálásan kortyolt bele.

A lófarkas doktornő most megfogta a jobb karját, és levette róla a zakójából rögtönzött kötést. A zakót az asztalra tette, és alaposan megvizsgálta a sebet. Ahogy a csupasz karját fogta, Langdon érezte a karcsú kéz remegését.

– Életben marad – jelentette be a nő.

Langdon reménykedett, hogy a vendéglátója jól van. Alig tudta feldolgozni, amin az imént keresztülmentek.

– Dr. Brooks – mondta –, értesítenünk kell valakit. A konzulátust… a rendőrséget. Valakit.

A nő egyetértően bólintott.

– Továbbá fejezze be, hogy dr. Brooksnak szólít. Hívjon Siennának.

Langdon bólintott.

– Köszönöm. Én pedig Robert vagyok. – Úgy tűnt, a menekülés közben szövődött kapcsolat megengedi, hogy a keresztnevükön szólítsák egymást. – Ugye azt mondta, hogy brit?

– Igen, annak születtem.

– Nem hallom az akcentusát.

– Az jó – felelte a nő. – Mert sokat dolgoztam rajta, hogy ne hallatsszon.

Langdon már meg akarta kérdezni, hogy miért, de Sienna intett neki, hogy kövesse. Egy szűk közlekedőn át bevezette egy kicsi, barátságtalan fürdőszobába. A mosdó fölötti tükörben Langdon a kórterem ablaka után újra megpillantotta a tükörképét.

Nem örült neki. Sűrű, sötét haja csapzott, a szeme fáradt és véreres volt. Az állán kiütközött a borosta.

Sienna megnyitotta a csapot, és a jéghideg víz alá tartotta Langdon sérült karját. Nagyon csípte, de nem rántotta el, csak megrázkódott.

Sienna tiszta mosdókesztyűt vett elő, és fertőtlenítő szappant tett rá.

– Talán jobb lenne, ha nem nézne ide.

– Jól vagyok. Nem zavar, ha…

Sienna erősen dörzsölni kezdte a karját, és Langdon úgy érezte, mintha fehéren izzó tűkkel szurkálnák. Összeszorította a fogát, hogy ne törjön ki tiltakozó kiáltásban.

– Nem lenne jó, ha elfertőződne – mondta a doktornő, és még erősebben dörzsölte. – Továbbá, ha beszélni akar a hatóságokkal, éberebbnek kell lennie, mint most. Semmi sem serkenti úgy az adrenalintermelést, mint a fájdalom.

Langdon kitartóan tűrte, érzése szerint tíz egész másodpercen át, az erőteljes dörzsölést, mielőtt elrántotta volna a karját. Elég! Ugyanakkor el kellett ismernie, hogy erősebbnek és éberebbnek érezte magát; a fájdalmat a karjában most már teljesen háttérbe szorította a lüktetés a fejében.

– Jó lesz – mondta a nő elzárva a vizet és szárazra törölve Langdon karját egy tiszta törölközővel. Sienna ezután egy kis kötést helyezett rá, de eközben Langdon figyelmét elvonta valami, amit felfedezett – és roppant nyugtalanítónak talált.

Langdon közel negyven éve viselt már egy antik, gyűjtőknek készült Miki egeres órát, amit a szüleitől kapott ajándékba. Miki egér mosolygó arca és lelkesen integető keze mindig emlékeztette arra, hogy gyakrabban mosolyogjon, és ne vegye olyan tragikusan az életet.

– Az… órám – hebegte Langdon. – Eltűnt. – Nem érezte magát teljesnek nélküle. – Rajtam volt, amikor megérkeztem a kórházba?

Sienna hitetlenkedő pillantást vetett rá, mert tényleg nem értette, hogy képes most ilyen apróság miatt aggódni.

– Nem emlékszem semmilyen órára. Hozza rendbe magát. Pár perc múlva visszajövök, és kitaláljuk, honnan kérjünk magának segítséget. – Sarkon fordult, hogy kimenjen, de az ajtóban megállt, és összenézett Langdonnal a tükörben. – Azt javaslom, hogy amíg távol vagyok, gondolkozzon nagyon erősen, hogy miért akarja megölni valaki. Szerintem ez lesz az első kérdés, amit a hatóság fel fog tenni.

– Várjon, hová megy?

– Nem beszélhet a rendőrökkel félmeztelenül. Kerítek magának valami ruhát. A szomszédomnak hasonló a mérete. Most nincs itthon, és én etetem a macskáját. Ennyi belefér.

Ezzel Sienna magára hagyta.

Robert Langdon visszafordult a pici tükörhöz a mosdó fölött, és alig ismert rá arra a személyre, aki szembenézett vele. Valaki holtan akar látni. És a fejében újra megszólalt saját delíriumos motyogása.

Nagyon sajnálom. Nagyon sajnálom.

Erőltette az emlékezetét… hátha eszébe jut valami. Bármi. De csak az üresség nézett vissza rá. Mindössze annyit tudott, hogy Firenzében van, és egy golyó megsebesítette a fejét.

Ahogy a saját elgyötört tekintetébe bámult, félig-meddig azt várta, hogy bármelyik pillanatban felébredhet odahaza az olvasófoteljében, egy üres Martinis pohárral és a Holt lelkek kötettel a kezében, csak hogy emlékeztesse magát: a Bombay Sapphire-t és Gogolt nem tanácsos keverni.

Hetedik fejezet

Langdon megszabadult a véres kórházi hálóingtől, és egy törölközőt tekert a derekára. Előbb vizet locsolt az arcába, majd óvatosan kitapogatta az öltéseket hátul a fején. Érzékeny volt a bőr, de amikor rásimította csatakos haját a kritikus helyre, a seb láthatatlanná vált. A koffeintabletták hatására úgy érezte, hogy lassan felszáll a köd az agyáról.

Gondolkozz, Robert. Próbálj visszaemlékezni.

Egyszerre klausztrofóbiás érzés fogta el az ablaktalan fürdőszobában, ezért kiment a közlekedőfolyosóra, és ösztönösen megindult a természetes fény keskeny pászmája felé, amely egy résnyire nyitott ajtón vetült ki. Egy hevenyészett dolgozószoba-féleségben találta magát: olcsó íróasztal, kiült forgószék, könyvkupacok a padlón és, hála az égnek… egy ablak.

Langdont arra vonzotta a fény.

A távolban Toszkána kelő napja most érte el az ébredező város legmagasabb tornyait – a Campanilét, a Badiát, a Bargellót. Langdon a hűvös üvegnek nyomta a homlokát. A márciusi levegő csípős volt és hideg, kiterjesztette a hegyek fölé emelkedő nap fényének teljes spektrumát.

Ezt nevezik a festők fényének.

A látképet egy hatalmas, vörös cserepes kupola uralta, csúcsán az aranyozott rézgömbbel, amely jelzőtűzként világlott. Il Duomo. Brunelleschi, az építésze történelmet írt ennek a kupolának a megtervezésével, és most, több mint ötszáz év múltán, még mindig szilárdan áll a Piazza del Duomón, a kupolát megkoronázó lanternával együtt 114 méteres székesegyház, mint megingathatatlan óriás.

Mit keresek én Firenzében?

Langdonnak, az itáliai művészet nagy szerelmesének Firenze az egyik legkedvesebb európai városa volt. Ennek utcáin játszott a gyermek Michelangelo, akinek műhelyében kiteljesedett az itáliai reneszánsz. A város múzeumai és képtárai utazók millióit vonzották ide, hogy megcsodálják Botticelli remekét, a Vénusz születését, Leonardo Angyali üdvözletét és Firenze büszkeségét, Dávid szobrát.

Langdon kamaszként látta először Michelangelo Dávidját, és azonnal megdelejezte… belépsz az Accademia delle Belli Artiba… aztán érzed, hogy valami fölfelé vonja a tekinteted, ellenállhatatlanul, a több mint öt méter magas remekműre. A Dávid mérete és kidolgozott izomzata meghökkenti azokat, akik először látják, Langdont viszont a szobor zseniális testtartása nyűgözte le. Michelangelo a contrapposto klasszikus hagyományát követve teremtette meg az illúziót, hogy Dávid jobbra dől, a testsúlyából szinte semmit nem helyez a bal lábára, miközben a valóságban ez a bal láb több tonna márványt tart meg.

A Dávid lobbantotta fel Langdonban a nagy szobrászat hatalmának igazi értékelését. Most azon tűnődött, vajon felkereste-e a remekművet az utóbbi napokban, de az egyetlen emléke, amit elő tudott hívni, az ébredés volt a kórházi ágyon, ahonnan végignézte, hogyan gyilkolnak meg egy ártatlan orvost a szeme láttára. Nagyon sajnálom. Nagyon sajnálom.

A bűntudat, amely elfogta, szinte fizikai rosszullétet okozott.

Az ablaknál állva egy laptopot észlelt perifériás látásával maga mellett, az íróasztalon. Bármi történt is vele tegnap este, jött rá hirtelen, az benne lesz a hírekben.

Ha van internetelérés, rátalálhatok a válaszokra.

Langdon az ajtó felé indult, és kikiáltott: – Sienna!

Csend. A nő még a szomszéd lakásban volt, és ruhákat keresett.

Langdon biztos volt abban, hogy Sienna megértené a dolgot, ezért felnyitotta és bekapcsolta a laptopot.

Megjelent Sienna kezdőoldala: a jól ismert Windows „kék felhő” háttér. Langdon behívta a Google Italia keresőoldalt, és beütötte a Robert Langdon nevet.

Ha most látnának a tanítványaim! – gondolta, miközben megindította a keresést. Langdon nem győzte óva inteni a diákjait attól, hogy rákeressenek önmagukra – ezt a bizarr, új időtöltést az amerikai fiatalokat újabban megszállva tartó személyes hírnév hajszolása hozta divatba.

Megjelentek az eredmények – több száz találat Langdonról, a könyveiről, az előadásairól. De semmi arról, amit tudni szeretnék.

Langdon új szemponttal szűkítette a keresést.

Megkapta a legfrissebb találatokat a Robert Langdon névre.

Könyvdedikálások: Robert Langdon személyesen…

Robert Langdon tudományos fokozatai…

Megjelenik Robert Langdontól a Bevezetés a szimbólumok…

Több oldalas volt a lista, de Langdon semmi újat nem talált – és végképp nem olyasmit, ami magyarázatot adhatna jelen állapotára. Mi történt tegnap este? Langdon tovább próbálkozott, felment a The Florentine, egy Firenzében kiadott angol nyelvű lap weboldalára. Végigfutott a címeken, a hírrovaton, a feketekrónikán, értesült egy lakástűzről, egy politikai botrányról és különféle kisebb bűncselekményekről.

Nincs semmi!?

Beleolvasott egy hírbe egy városi tisztségviselőről, aki tegnap este szívrohamban vesztette életét a dóm előtti piazzán. A nevét egyelőre nem közölték, de nem voltak gyanús körülmények.

Végül, mivel nem tudta, hogyan folytassa, Langdon bejelentkezett a harvardi postafiókjába és megnézte az üzeneteit, hátha azokból kiderül valami. De csak a szokásos leveleket találta a kollégáktól, diákoktól és barátoktól, amelyek legtöbbje a jövő heti programokkal foglalkozott.

Úgy tűnik, senki sem tudja, hogy eltűntem.

Langdon mindinkább elbizonytalanodva kikapcsolta a számítógépet, és lehajtotta a fedelet. Már ki akart menni, amikor megakadt a szeme valamin. Sienna íróasztalának sarkán, egy halom orvosi szaklap és tanulmány tetején, egy Polaroid fénykép állt. A felvétel a nevető Sienna Brookst és a szakállas orvost ábrázolta a kórház előcsarnokában.

Dr. Marconi, gondolta Langdon bűntudattól mardosva, miközben kézbe vette a fotót.

Ahogy visszatette a szakkönyvek tetejére, meglepve fedezett fel egy sárga brosúrát – a londoni Globe Theatre megkopott műsorfüzete volt. A borító szerint egy Shakespeare-darab, a Szentivánéji álom előadását hirdette… csaknem húsz évvel ezelőttről.

A műsorfüzetre ezt a szöveget írták filctollal: Drágaságom, soha ne felejtsd el, hogy csoda vagy.

Langdon fölemelte a brosúrát, és egy köteg újságkivágás hullott ki belőle az asztalra. Gyorsan megpróbálta visszatenni őket, de ahogy kinyitotta a füzetet annál az oldalnál, ahonnan kiestek a cikkek, megállt a keze a levegőben.

Egy gyerekszínész standfotójára meredt, aki Shakespeare kópé szellemét, Puckot alakította. A kislány nem lehetett több ötévesnél, szőke haja ismerős lófarokba kötve.

A képaláírás ez volt: Csillag születik.

Az életrajz lelkesen mutatta be a csodagyereket – Sienna Brookst –, aki kivételes IQ-val rendelkezik, egyetlen éjszaka megtanulta valamennyi szereplő szövegét, és az első próbák alatt gyakran súgott színésztársainak. Az ötéves gyerek hobbija a hegedű, a sakk, a biológia és a kémia volt. A jómódú szüleivel egy londoni kertvárosban, Blackheath-ben lakó kislány már ismert volt tudományos körökben: négyévesen a saját partijában legyőzött egy sakknagymestert, és három nyelven olvasott.

Te jó ég, gondolta Langdon. Sienna. Ez néhány dolgot megmagyaráz.

Langdon felidézte a Harvard egyik leghíresebb diákját, egy Saul Kripke nevű csodagyereket, aki hatévesen magától megtanult héberül, és tizenkét évesen már olvasta Descartes minden művét. Langdon mostanában hallott egy Moshe Kai Cavalin nevű ifjú fenoménről, aki tizenegy évesen kitűnő érdemjegyekkel szerzett egyetemi diplomát, korcsoportos bajnok volt harcművészetekben, és tizennégy éves korában könyve jelent meg.

Langdon kézbe vett egy lapkivágást, amely egy újságcikk volt fotóval a hétéves Siennáról: GYEREKZSENI 208-AS IQ-VAL.

Langdon nem is tudta, hogy létezhet ilyen magas IQ. A cikk szerint Sienna Brooks virtuóz hegedűs, egy hónap alatt tanul meg egy új nyelvet, és önmagát képezi anatómiából és fiziológiából.

Beleolvasott egy orvosi szaklap írásába is: A GONDOLKODÁS JÖVŐJE. NEM MINDEN ELMÉT TEREMTETTEK EGYENLŐNEK.

Itt is volt egy fotó Siennáról, aki tízéves lehetett, még mindig szöszke kislány, egy nagy orvosi műszer mellett állva. A cikk része volt egy orvossal készült interjú, aki elmagyarázta, hogy Sienna kisagyának PET-felvételei fizikális eltérést mutattak mások kisagyához képest: az övé nagyobb, barázdáltabb, ezért képes olyan módokon feldolgozni vizuális-térbeli tartalmakat, amelyeket a legtöbb ember értelmezni sem tud. Az orvos a szokatlanul gyors sejtosztódásban jelölte meg Sienna fiziológiai előnyét, amelyet a rákhoz hasonlított, azzal a különbséggel, hogy az ő esetében nem veszélyes ráksejtek, hanem jóindulatú agyi szövetek szaporodásáról beszélhetünk.

Langdon talált egy kivágást egy kisvárosi lapból is.

A ZSENIALITÁS ÁTKA.

Ehhez nem volt fotó, de a cikk arról számolt be, hogy egy ifjú lángelme, Sienna Brooks rendes iskolába szeretett volna járni, de a diáktársai kiszekálták, mert nem tudott beilleszkedni. Megírták, hogyan szigetelődnek el a tehetséges fiatalok, akiknek a szociális érettsége nem tart lépést az intellektusukkal, és akiket gyakran kiközösítenek.

Sienna a cikk szerint nyolcévesen megszökött otthonról, és olyan okosan csinálta, hogy tíz napig nem találtak rá. Bement egy elegáns londoni hotelbe, ahol úgy tett, mintha az egyik vendég gyereke lenne, ellopott egy kulcsot, és valaki más számlájára rendelt a szobaszerviztől. Állítólag azzal töltötte a hetet, hogy elolvasta Gray anatómiájának mind az 1600 oldalát. Amikor megkérdezték tőle, miért olvas orvosi szövegeket, azt válaszolta, hogy rá akar jönni, mi baja van az agyának.

Langdont szíven ütötte a kislány története. Elképzelni sem tudta, milyen magányos lehet az a gyermek, aki ennyire más, mint a többiek. Összehajtotta a lapkivágást, s elnézte még egy kis ideig az ötéves Sienna fényképét Puck szerepében. Langdonnak el kellett ismernie, hogy tekintetbe véve a Siennával történt találkozásának szürreális körülményeit, az álomhozó, bajkeverő kobold szerepe furcsán illik hozzá. Langdon másra sem vágyott, mint hogy a darab szereplőihez hasonlóan ő is felébredjen, s aztán úgy tehessen, mintha csak álmodta volna az egészet.

Gondosan visszatette a lapkivágásokat a helyükre, és összecsukta a műsorfüzetet; egyszerre melankolikus érzés fogta el, ahogy újra meglátta a kézírást a borítón: Drágaságom, soha ne felejtsd el, hogy csoda vagy.

Tekintete az ismerős szimbólumra vándorolt a műsorfüzet borítóján. Ugyanez az ógörög piktogram díszelgett a legtöbb színlapon szerte a világban – egy 2500 éves jelkép, amely a színház szinonimájává vált.

Le maschere.

Langdon a Komédia és a Tragédia ikonikus arcát nézte, és hirtelen különös zümmögést hallott a fülében – mintha egy drótot lassan feszesre húztak volna az agyában. Szúró fájdalom hasított a koponyájába. Egy maszk látomása lebegett el a szeme előtt. Langdonnak elakadt a lélegzete, fölemelte a kezét, leroskadt az íróasztal melletti székre, és a fejét szorítva becsukta a szemét.

A sötétségben hevesen rohanták meg ismét a bizarr látomások… elevenen és kérlelhetetlenül.

Az ezüsthajú asszony az amulettel őt hívta a vérvörös folyón át. Kétségbeesett kiáltásai áthatoltak a bűzös levegőn, tisztán hallatszottak a megkínzottak és haldoklók jajszava fölött, akik gyötrődve vonaglottak, ameddig a szem ellátott. Langdon újra megbámulta a fejjel lefelé eltemetett ember tehetetlenül kalimpáló lábát az R betűvel.

Keress és találj! – kiáltotta az asszony. Fogy az idő!

Langdonon ismét úrrá lett a késztetés, hogy segítsen rajta… hogy mindenkin segítsen. Izgatottan kiáltott vissza neki a vérvörös folyón át. Ki vagy te?

A nő megint fölemelte a kezét, és föllebbentette a fátylat ugyanarról a megdöbbentő arcról, amelyet korábban már látott.

Én az élet vagyok, mondta.

Ekkor minden előjel nélkül egy kolosszális kép öltött alakot az égbolton, az asszony felett – egy félelmetes maszk hosszú, csőrszerű orral és ádáz, zöld szemmel, amely üresen meredt őrá.

Én pedig… a halál vagyok, mennydörögte a hang.

Nyolcadik fejezet

Langdon szeme felpattant, és kifújta a rémülettől benne szakadt levegőt. Még mindig Sienna íróasztalánál ült, a kezébe temetett fejjel, vadul dobogó szívvel.

Mi az ördög történik velem?

Az ezüsthajú asszony és a csőrös maszk képe megragadt az elméjében. Az élet vagyok, a halál vagyok. Megpróbálta kiűzni a fejéből a látomást, de mintha beleégett volna az agyába. Előtte, az asztalon a két maszk meredt rá a műsorfüzetből.

Zavarosak és rendezetlenek lesznek az emlékei, mondta neki Sienna. A múlt, a jelen, a képzelet, mindez összekeveredik.

Langdon szédült.

Valahol a lakásban megszólalt egy telefon. Az éles, régimódi csörgés a konyhából jött.

– Sienna!? – kiáltotta Langdon, és felállt.

Nem jött válasz. A doktornő még nem tért vissza. Mindössze két csengetés után bekapcsolt az üzenetrögzítő.

– Ciao, sono io – csendült fel Sienna vidám hangja a szalagról. – Lasciatemi un messaggio e vi richiamerò.

Pittyegés hallatszott, majd egy rémült női hang hagyott üzenetet erős kelet-európai akcentussal. Visszhangzott tőle a folyosó.

– Sienna, itt Danikova! Hol vagy?! Ez szörnyű! A barátod, dr. Marconi, meghalt! Őrület van a kórházban! Kijött a rendőrség. Az emberek azt mondják nekik, hogy elmenekültél, hogy megments egy beteget! A rendőrök beszélni akarnak veled! Elvitték a személyzeti anyagodat! Tudom, hogy hamis adatok vannak benne… rossz cím, számok nélkül, hamis munkavállalási engedély… ezért most még nem fognak megtalálni, de nemsokára igen! Azért figyelmeztetlek. Jaj, istenem, Sienna!

A hívás véget ért.

Langdont a megbánás újabb hulláma öntötte el. Az üzenetből ítélve dr. Marconi engedélyezte, hogy Sienna a kórházban dolgozhasson. Most Langdon feltűnése Marconi életébe került, míg Siennára, aki ösztönösen megmentett egy idegent, komoly bonyodalmak várnak.

Ekkor hangosan becsukódott egy ajtó a lakás túlsó végében.

Visszajött.

A következő pillanatban újra bekapcsolt az üzenetrögzítő.

– Sienna, itt Danikova! Hol vagy?!

Langdon megborzongott, mert ő már tudta, mit fog hallani Sienna. Miközben lement az üzenet, Langdon gyorsan letette a műsorfüzetet, és rendet rakott az íróasztalon. Aztán kisurrant a közlekedőfolyosóra, vissza a fürdőszobába, restelkedve, hogy megleste Sienna múltját.

Tíz másodperccel később halkan kopogtak a fürdőszoba ajtaján.

– Itt hagyom a ruhákat a kilincsen – hallotta Langdon Sienna érzelmektől zaklatott hangját.

– Nagyon köszönöm – válaszolta.

– Ha végzett, kérem, jöjjön ki a konyhába – tette hozzá a nő. – Valami fontosat kell mutatnom, mielőtt bárkit is felhívunk.

Sienna fáradtan ment végig a lakás folyosóján a szerény hálószobába tartva. Kivett egy farmernadrágot és egy pulóvert a szekrényből, és bevitte őket a saját fürdőszobájába.

Szembenézve önmagával a tükörben fölnyúlt, megragadta a dús, szőke lófarkat, és nagyot rántva rajta letépte a parókát tar fejéről.

Egy kopasz, harminckét éves nő bámult vissza rá a tükörből.

Sienna élete eddig is bővében volt a kihívásoknak, s bár hozzáedzette magát, hogy az intellektusára támaszkodva győzze le a nehézségeket, ez a mostani megpróbáltatás mélyen megrázta.

Félretéve a parókát kezet és arcot mosott. Megtörölközött, átöltözött, majd visszatette a fejére a parókát, és gondosan eligazgatta. Sienna ritkán engedett az önsajnálat késztetésének, de most, miközben feltörtek a könnyei, tudta, hogy nincs más választása, mint kisírni magát.

Így is tett.

Siratta az életét, amelyet nem tudott irányítani.

Siratta a mentorát, aki a szeme láttára halt meg.

Siratta azt a mélységes magányt, ami betöltötte a szívét.

És, mindenekfelett, siratta a jövőjét… amely egyszerre oly bizonytalanná vált.

Kilencedik fejezet

A Mendacium luxushajó alsó fedélzetén Laurence Knowlton folyamatvezető az elszigetelt üvegfülkében ült, és hitetlenkedve bámult a monitorra, amelyen most fejezte be az ügyfél által hátrahagyott videó előzetes megtekintését.

Ezt kellene feltölteni holnap reggel a médiafelületekre?

A Konzorciumnál töltött tíz éve alatt Knowlton a legfurcsább feladatokkal találkozott, amelyekről tudta, hogy valahol a becstelenség és az illegalitás között helyezkednek el. A Konzorciumnál – annál a szervezetnél, amelynek egyetlen etikai normája az ügyfeleknek tett ígéret bármi áron való betartása – természetes volt, hogy egyfajta erkölcsi szürkezónában működnek.

Végrehajtjuk. Nem teszünk fel kérdéseket. Nem számít, mi az.

Ennek a videónak a feltöltésére azonban nyugtalansággal gondolt. Eddig, bármilyen bizarr feladatot oldott is meg, mindig tudta az okát… értette az indítékait… fogalma volt az elérni kívánt célról.

De most tanácstalannak érezte magát.

Ez a videó másnak tűnt.

Nagyon másnak.

Visszaülve a számítógéphez Knowlton újraindította a videofájlt, egy pillanatig azt remélve, hogy másodszorra rájön valamire. Hangerőt adott, és felkészült a kilencperces filmre.

Ahogy az imént, a videó most is a lágyan csapkodó vízzel indult a kísérteties barlangban, ahol minden rejtelmes vörös fényben fürdött. A kamera ismét a megvilágított víztükör alá ereszkedett, megmutatva a barlang üledékes fenekét. És Knowlton ismét elolvashatta a szöveget a víz alatti táblán:

EZEN A HELYEN, EBBEN AZ IDŐPONTBAN

ÖRÖKRE MEGVÁLTOZOTT A VILÁG.

Az, hogy a fényes táblán a Konzorcium ügyfelének neve állt, önmagában is nyugtalanító volt. De a holnapi dátum… erősödő szorongással töltötte el. És ami ezután következett, az végképp felzaklatta.

A kamera most balra fordulva befogott egy meghökkentő tárgyat a víz alatt, a tábla mellett.

Egy rövid zsinórral a fenékhez rögzített, vékony műanyagból készült, hullámzó gömb vált láthatóvá. Az átlátszó, könnyű idom nagyméretű szappanbuborékként bukdácsolt, de ezt a víz alatti léggömböt nem héliummal töltötték meg, hanem valamilyen zselészerű, sárgásbarna folyadékkal. Az amorf hólyag nagyjából egy láb átmérőjű lehetett, és átlátszó fala mögött lassan kavarogni látszott a zavaros folyadék felhője, akár egy némán kitörésre készülő vihar szeme.

Jézusom, gondolta Knowlton, és kiverte a víz. A felfüggesztett hólyag másodjára még baljósabbnak tűnt.

Lassan elsötétült a kép.

Egy új látvány vette át a helyét – a barlang nedves fala, amelyen a megvilágított lagúna fodrozódó visszfényei táncoltak. Aztán egy árnyék jelent meg a falon… egy ember árnyéka… aki a barlangban állt.

De az ember feje torz volt… ijesztően torz.

Az orra helyén hosszú csőr… mintha félig madár volna.

Amikor megszólalt, fojtott volt a hangja… és hátborzongató ékesszólással beszélt… kimérten szónokolva… mintha egy ókori kar narrátora lenne.

Knowlton mozdulatlanul ült, még a lélegzetét is visszafojtotta, miközben a csőrös árny beszélt.

Én az Árny vagyok.

Ha ezt látjátok, az azt jelenti, hogy a lelkem végre nyugalmat talált.

A föld alá kényszerülve a mélységből kell szólnom a világhoz, száműzve ennek a barlangnak a homályába, ahol vérvörös vizek gyűlnek a lagúnába, amelyben nem tükröződnek csillagok.

De nekem ez a Paradicsom… a tökéletes anyaméh a törékeny gyermeknek.

Az Inferno.

Nemsokára megtudjátok, mi az, amit magam után hagytam.

De még itt is érzékelem az engem üldöző tudatlan lelkek lábdobogását… bármire képesek, hogy elgáncsolják törekvéseimet.

Bocsásd meg nékik, mondhatnátok, mert nem tudják, mit cselekszenek.

De eljön az a pillanat a történelemben, amikor a tudatlanság többé már nem bocsánatos bűn… a pillanat, amikor csak a bölcsességnek áll hatalmában a feloldozás.

Tiszta lelkiismerettel hagyományozom rátok a remény, a megváltás és a holnap minden adományát.

És mégis ott vannak azok, akik kergetnek, mint egy kutyát, abban a magabiztos hitben, hogy őrült vagyok. Ott van az ezüsthajú szépség, aki szörnyetegnek merészel nevezni! Akár az elvakult papok, akik Kopernikusz halálát követelték, ez a nő démonnak bélyegez, visszarettenve attól, hogy megpillantottam az Igazságot.

De én nem vagyok próféta.

Én a ti megváltásotok vagyok.

Én az Árny vagyok.

Tizedik fejezet

– Üljön le – mondta Sienna. – Fel kell tennem néhány kérdést.

Amikor Langdon belépett a konyhába, már biztosabban állt a lábán. A szomszéd Brioni öltönyét viselte, ami meglepően jól illett rá. Még a félcipő is kényelmes volt, és Langdon megfogadta magában, hogy hazaérkezve áttér az olasz lábbelikre.

Feltéve, hogy hazajutok, tette hozzá gondolatban.

Sienna átváltozott természetes szépséggé – szűk farmert és krémszínű pulóvert vett fel, amelyben jól érvényesült légies alakja. A haját még mindig lófarokba fogta, de a tekintélyt parancsoló orvosi köpeny nélkül valahogy sebezhetőbbnek tűnt. Langdon észrevette, hogy vörös a szeme, mintha sírt volna, és újra elöntötte a bűntudat.

– Sienna, nagyon sajnálom. Hallottam a telefonüzenetet. Nem is tudom, mit mondjak.

– Köszönöm – válaszolta a nő. – De pillanatnyilag magára kell összpontosítanunk. Üljön le, kérem.

Most határozottabban csengett a hangja, felidézve Langdonban a cikkek emlékét, amelyeket az intellektusáról és a koraérettsége miatt zaklatott gyermekkoráról olvasott.

– Gondolkoznia kell – mondta Sienna, helyet mutatva neki. – Emlékszik, hogyan került ebbe a lakásba?

Langdon nem tudta, hogy miért fontos ez.

– Taxival – felelte leülve az asztalhoz. – Valaki ránk lőtt.

– Magára lőtt, professzor. Hogy pontosak legyünk.

– Igen. Elnézést.

– Emlékszik lövésekre, amíg a taxiban ültünk?

Fura kérdés.

– Igen, kettőre. Az egyik az oldaltükröt találta el, a másik betörte a hátsó ablakot.

– Helyes, és most csukja be a szemét.

Langdon rájött, hogy a doktornő a memóriáját ellenőrzi. Becsukta a szemét.

– Mi van rajtam?

Langdon tisztán látta maga előtt.

– Fekete lapos sarkú cipő, farmer és krémszínű twistpulóver. Szőke, vállig érő haja van, hátrakötve. Barna a szeme.

Langdon kinyitotta a szemét és fürkészve nézte a nőt, elégedetten konstatálva, hogy a vizuális emlékezete jól működik.

– Helyes. A rövid távú memóriája és kognitív funkciói kiválóak, ami megerősíti, hogy az amnéziája teljes mértékben retrográd, és nem szenvedett tartós károsodást az emlékképző folyamat. Vissza tud idézni bármi újat az elmúlt napokból?

– Sajnos nem. De megint hallucináltam, amíg maga távol volt.

Langdon elmesélte neki a visszatérő látomását az elfátyolozott asszonyról, a holttestek tömegéről és a vonagló, félig betemetett lábról az R betűvel. Aztán leírta az égben lebegő különös, csőrös maszkot is.

– Én a halál vagyok? – kérdezett vissza Sienna megütközve.

– Igen, ezt mondta.

– Oké… Szerintem ez veri azt, hogy „Most én leszek a halál, és a világ elpusztítója” – idézte a fiatal nő Robert Oppenheimert az első atombomba kísérleti robbantásának pillanatában. – És ez a csőrös orrú… zöld szemű maszk… Mit gondol, miért alkotta meg az agya ezt a képet? – kérdezte Sienna tanácstalanul.

– Fogalmam sincs, de az ilyen álarcok elég elterjedtek voltak a középkorban. – Langdon szünetet tartott. – Pestisálarcnak nevezték.

Sienna furcsán nyugtalannak tűnt.

– Pestisálarcnak?

Langdon gyorsan elmagyarázta, hogy a szimbólumok világában a hosszú csőrű maszk sajátos formája jószerivel a Fekete Halál szinonimája volt – a halálos kóré, amely az 1300-as évektől söpört végig Európán, és egyes régiókban a lakosság egyharmadát elpusztította. Sokak szerint a Fekete Halál onnan kapta a nevét, hogy az áldozatok testét elfeketítették az üszkös kelések és bőr alatti bevérzések, de a „fekete” jelző valójában a mélységes rettegésre utalt, amelyet a ragály terjedése keltett az emberekben.

– A hosszú csőrű maszkot – folytatta Langdon – a középkori pestisdoktorok viselték, hogy a betegek kezelése közben távol tartsák az orrukat a fertőzéstől. Manapság már csak a velencei karneválon viselt jelmezek között láthatjuk… hátborzongató emlékeztetőként Itália történelmének e gyászos korszakára.

– És biztos abban, hogy egy ilyen maszk szerepelt a látomásaiban? – kérdezte Sienna remegő hangon. – Egy középkori pestisdoktor álarca?

Langdon bólintott. Egy csőrös maszkot nehéz mással összetéveszteni.

Sienna úgy vonta össze a szemöldökét, hogy Langdonnak olyan érzése támadt, mintha azon törné a fejét, hogyan közölje vele a rossz hírt.

– És a nő folyton azt mondta: Keress és találj?

– Igen. Minden látomásban. Csak az a baj, hogy sejtelmem sincs, mit kéne keresnem.

Sienna lassan, hosszan fújta ki a levegőt.

– Azt hiszem, én tudom. Továbbá… azt hiszem, talán már meg is találta.

Langdon csak bámult.

– Miről beszél?!

– Robert, tegnap éjjel, amikor megérkezett a kórházba, valami szokatlan dolog volt a zakója zsebében. Emlékszik, hogy mi volt az?

Langdon a fejét rázta.

– Egy tárgy volt magánál… egy elég ijesztő tárgy. Véletlenül találtam meg, amikor a sebeit tisztogattuk. – A doktornő Langdon véres Harris Tweed zakójára bökött a fejével, amely ott hevert az asztalon. – Még mindig a zsebében van, ha meg akarná nézni.

Langdon bizonytalanul méregette a zakóját. Ez legalább annyit megmagyaráz, hogy miért ment vissza a zakómért. Magához húzta a vérfoltos kabátot, és egyenként átkutatta a zsebeit. Semmi. Újrakezdte. Végül vállat vont, és Siennához fordult.

– Nincs benne semmi.

– És mi van a titkos zsebbel?

– Mi?! Az én zakómnak nincs titkos zsebe!

– Nincs? – ámult el a nő. – Akkor ez a zakó… valaki másé?

Langdon megint úgy érezte, hogy összezavarodnak a gondolatai.

– Nem, ez az én zakóm.

– Biztos benne?

Átkozottul biztos, gondolta Langdon .

Visszahajtotta a bélést, és megmutatta Siennának a címkét – a kedvenc szimbólumát a divat világában –, amelyen a Harris Tweed ikonikus gömbje volt látható a kilenc gombszerű drágakővel és a máltai kereszttel a tetején.

Bízd a skótokra, hogy megidézzék a keresztény harcosokat egy darab szöveten.

– Nézze meg ezt – mondta Langdon a kézzel hímzett R. L. monogramra mutatva a címkén. Mindig is odavolt a Harris Tweed kéziszövésű modelljeiért, és még plusz pénzt is hajlandó volt fizetni azért, hogy belehímeztesse nevének kezdőbetűit a címkébe. Egy egyetemi campuson, ahol több száz zakót akasztanak a fogasra, vagy viselnek az emberek az ebédlőkben és az előadótermekben, Langdon csak így látta elkerülhetőnek a nem kívánt cserét.

– Hiszek magának – mondta a nő elvéve tőle a zakót. – De most figyeljen.

Sienna széttárta a zakót, hogy hozzáférjen a béléshez a nyakrésznél. És ott volt, diszkréten a bélésbe rejtve, a nagy, szépen szabott zseb.

Mi az ördög?!

Langdon biztos volt abban, hogy ezt még sohasem látta.

A zsebet rejtett varrással, tökéletesen szegték.

– Ez nem volt itt! – állította Langdon.

– Akkor feltételezem, hogy soha nem látta… ezt sem. – Sienna benyúlt a zsebbe, és kivett belőle egy fényes fémtárgyat, majd óvatosan Langdon kezébe adta.

Langdon a legteljesebb zavarban meredt a tárgyra.

– Tudja, mi ez? – kérdezte Sienna.

– Nem… nem – hebegte Langdon. – Soha még hasonlót sem láttam.

– Hát, sajnos én tudom, mi ez. És erős a gyanúm, hogy ez az oka annak, hogy meg akarják ölni.

A folyamatszervező most fel-alá járt a Mendacium fedélzetén lévő üvegfülkéjében, növekvő nyugtalanságot érezve a videó miatt, amelyet másnap reggel meg kellene osztania a világgal.

Én az Árny vagyok?

Voltak olyan szóbeszédek, hogy ez a bizonyos ügyfél pszichésen összeomlott az utóbbi hónapokban, de a videó minden kétséget kizáróan bizonyította a híresztelések igazát.

Knowlton tudta, hogy két választása van. Vagy előkészíti a videót a másnapra ígért feltöltésre, vagy felviszi a kormányzóhoz, hogy véleményezze.

Csakhogy már ismerem a véleményét, gondolta Knowlton, aki még sohasem tapasztalt olyat, hogy a kormányzó mást tett volna, mint amit az ügyfélnek ígért. Azt fogja mondani, hogy töltsem fel a videót, és ne kérdezősködjek… és dühös lesz, amiért hozzá fordultam.

Knowlton újra a videóra figyelt, visszatérve egy különösen nyugtalanító pontra. Elindította a lejátszást, és a csapdosó víz zajától kísérve ismét megjelent a kísértetiesen megvilágított barlang. Az emberforma árnyék rávetült a nedves falra – egy magas férfi hosszú, madárszerű csőrrel.

A torz árnyék ezt mondta fojtott hangon:

Ez itt az új középkor.

Évszázadokkal ezelőtt Európa mélyen elmerült saját nyomorúságában – a lakosság szűkölködött, éhezett, bűnben és reménytelenségben fetrengett. Akár egy túl sűrűn nőtt erdő, amely fuldoklik a száraz ágaktól, Isten villámcsapására várva – a szikrára, amely fellobbantja a tüzet, hogy tomboló dühe elpusztítsa a halott fákat, és az éltető napfény végre eljusson az egészséges gyökerekhez.

A rostálás Isten természetes rendje.

Kérdezzétek meg magatoktól: mi jött a Fekete Halál után?

Mindannyian tudjuk a választ.

A reneszánsz.

Az újjászületés.

Mindig is így volt. A halálra születés következik.

Hogy eljusson a Paradicsomba, az embernek át kell kelnie a Poklon.

Erre tanított minket a Mester.

És az ezüsthajú tudatlan mégis szörnyetegnek merészel nevezni engem? Hát még mindig nem érti a jövő matematikáját? A ránk váró borzalmakat?

Én az Árny vagyok.

Én a ti megváltásotok vagyok.

És itt állok, ennek a barlangnak a mélyén, áthidalva tekintetemmel a lagúnát, amelyben nem tükröződnek csillagok. Itt, ebben az elsüllyedt palotában, az Inferno izzik a víz tükre alatt.

Hamarosan felcsapnak a lángok.

És amikor ez megtörténik, senki sem lesz a földön, aki megállíthatná.

Tizenegyedik fejezet

A tárgy, amelyet Langdon a kezében tartott, meglepően nehéz volt a méretéhez képest. Karcsú és sima, mintegy hat inch hosszú csiszolt fémhenger, a két végén lekerekítve, mint egy miniatűr torpedó.

– Mielőtt könnyelműen bánna vele – javasolta Sienna –, talán nézze meg a másik felét. – Ideges mosollyal fordult felé. – Azt mondta, hogy a szimbólumok szakértője.

Langdon a csőre fókuszált, addig forgatva a kezében, amíg elő nem tűnt az oldalán egy élénkvörös szimbólum.

Langdon teste azonnal megfeszült.

Ikonográfiai tanulmányai során megismerte azt a néhány fontos jelképet, amelynek megvan az a hatalma, hogy azonnali félelmet váltson ki az emberi agyban… de ez a szimbólum határozottan a lista élén állt. Langdon reakciója közvetlen volt és zsigeri; letette a hengert az asztalra, és hátrébb csúszott a széken.

Sienna bólintott.

– Igen, én is ugyanígy reagáltam.

A jelzés egy egyszerű, háromoldalú ikon volt.

A hírhedt szimbólumot, olvasta valahol Langdon, a Dow Chemical fejlesztette ki az 1960-as években, miután a korábbi figyelmeztető grafikák mind hatástalannak bizonyultak. Mint minden sikeres jelkép, ez is egyszerű, összetéveszthetetlen és könnyen reprodukálható. Ügyesen kelt olyan képzettársításokat, mint a rákolló vagy a nindzsa dobókés. A modern „biohazard” szimbólum nemzetközi jelöléssé vált, amely minden nyelven ugyanazt közvetíti: veszély.

– Ez egy úgynevezett biocső – mondta Sienna. – Veszélyes anyagok szállítására használják. Időnként az orvoslás területén is találkozunk vele. Belül purhab bélése van, abba kell belehelyezni a kémcsövet a biztonságos szállításhoz. Ebben az esetben… – Sienna rámutatott a biohazard jelképre – halálos vegyi anyagra tippelek… vagy lehet ez egy vírus? – Elhallgatott. – Az első Ebola-mintákat Afrikából hurcolták be, egy ehhez hasonló csőben.

Nem ez volt az, amit Langdon hallani szeretett volna.

– Mi az ördögöt keres ez az én zakómban? Én a művészettörténet professzora vagyok, miért tartanék magamnál ilyesmit?!

Vonagló testek erőszakos látomásai villantak fel elméjében… és fölöttük lebegve a pestisálarc.

Nagyon sajnálom… Nagyon sajnálom.

– Akárhonnan került is elő – mondta Sienna –, ez egy roppant fejlett eszköz. Ólommal bélelt titán. Gyakorlatilag áthatolhatatlan, még a sugárzást sem engedi át. Szerintem a kormánnyal hozható kapcsolatba. – Rámutatott a bélyeg nagyságú fekete felületre a biohazard jelkép mellett. – Ujjlenyomat-felismerés. Biztonsági intézkedés arra az esetre, ha elvész vagy ellopják. Ezeket a hengereket csak meghatározott személyek nyithatják ki.

Noha Langdon úgy érezte, hogy az agya immár rendes sebességgel működik, most mintha mégis küszködnie kellett volna a megértésért. Egy biometrikusan lezárt tárolóedényt hurcoltam magammal.

– Amikor felfedeztem a hengert a zakójában, diszkréten meg akartam mutatni dr. Marconinak, de nem volt rá alkalmam, mert maga felébredt. Felmerült bennem, amíg öntudatlan volt, hogy kipróbálom, nyitja-e az ujja, de mivel gőzöm sem volt, mi van a hengerben…

– Az én ujjam? – rázta a fejét hevesen Langdon. – Ki van zárva, hogy ezt a dolgot én ki tudjam nyitni. Fogalmam sincs a biokémiáról. Soha nem volt még dolgom ilyesmivel.

– Biztos benne?

Langdon átkozottul biztos volt. Olyannyira, hogy fogta és rányomta a hüvelykujját a fekete négyszögre. Nem történt semmi.

– Látja? Én megmondtam…

A titánhenger ekkor hangosan kattant, és Langdon úgy rántotta vissza a kezét, mintha megégette volna. Te jó ég. Úgy meredt a tárolóedényre, mintha azt várná, hogy mindjárt kinyitja magát és gyilkos gázt bocsát a levegőbe. Három másodperc elteltével a henger ismét kattant, nyilván visszazárta önmagát.

Langdon Siennához fordult, de nem talált szavakat.

A fiatal doktornő kifújta a benne akadt levegőt, és idegesnek tűnt.

– Hát, nagyon úgy fest, hogy ezt magának szánták.

Langdonban sehogyan sem akart összeállni a kép.

– Ez lehetetlen. Először is, hogyan hozhattam volna át ezt a fémhengert a repülőtér biztonsági ellenőrzésén?

– Az nem lehet, hogy magángéppel repült? Vagy csak azután kapta meg, hogy megérkezett Olaszországba?

– Sienna, fel kell hívnom a konzulátust. Most rögtön.

– Nem gondolja, hogy előbb ki kéne nyitnunk?

Langdon tett már nem tanácsos dolgokat életében, de nem volt hajlandó kinyitni egy veszélyes anyagot tartalmazó konténert ennek a nőnek a konyhájában.

– Át fogom ezt adni a hatóságoknak. Most.

Sienna csücsörített, átgondolva a lehetőséget.

– Oké, de amint felveszi a telefont, egyedül lesz. Én nem vehetek részt ebben. És nem hívhatja ide őket. Az olaszországi tartózkodásom… ez komplikált.

Langdon Sienna szemébe nézett.

– Én csak azt tudom, Sienna, hogy maga megmentette az életemet. Úgy fogom kezelni ezt a helyzetet, ahogy maga mondja.

A nő hálásan bólintott, és az ablakhoz lépve lenézett az utcára.

– Oké, akkor legyen így.

És gyorsan felvázolta a tervét. Egyszerű volt, okos és biztonságos.

Langdon várt, miközben Sienna kikapcsolta a telefonján a hívóazonosítót és beütötte a számot. Finom ujjai célirányosan mozogtak.

– Informazoini abbonati? – szólt bele Sienna hibátlan olasz kiejtéssel. – Per favore, può darmi il numero del consolato americano di Firenze?

Megkapta az amerikai konzulátus telefonszámát és gyorsan lejegyezte.

– Grazie mille – mondta, és bontotta a vonalat.

Aztán a számmal együtt odatolta Langdon elé a mobilját.

– Maga jön. Emlékszik, mit kell mondania?

– Semmi baja a memóriámnak – mosolygott Langdon, miközben beütötte a számot a cetliről. Kicsöngött.

Ez nem vezet sehová.

Kihangosította a telefont és letette az asztalra, hogy Sienna is hallja. Automata üzenet szólalt meg, amely általános információt közölt a konzulátus szolgáltatásairól és fogadóórájáról. Csak 8:30-kor nyitnak.

Langdon megnézte az órát a telefonon. Reggel hat volt.