K.M. Moronova

THE FABRIC OF OUR SOULS

Lelkünk vékony szövete

A mű eredeti címe: The Fabric of Our Souls by K.M. Moronova

Fordította: Medgyesí Csilla

Copyright © 2023, K.M. Moronova

Hungarian Translation © Medgyesi Csilla, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026

ISBN 9789635804016

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Figyelmeztetés

A könyv tartalma egyesek számára érzelmileg felkavaró és zavaró lehet. Ez egy sötét hangulatú romantikus thriller. Ezért kérjük, vegye figyelembe a figyelmeztetést, hogy a tartalom csak felnőtteknek szól.

Ha érzékeny az alábbi kifejezésekre, akkor kérjük, ne olvassa el a könyvet: beteg, pszichopata, őrült, beszámíthatatlan.

Fizikai erőszak, vulgáris szexjelenetek, morbid humor, gyűlöletdugás, megalázás, részletesen leírt gyilkosság, öngyilkosság és a néha érzékletesen leírt halálvágy, öncsonkítás/önkárosítás gondolata (mazochizmus), gyermekkori mentális bántalmazásból fakadó trauma, érzelmi bántalmazás, érzékletesen leírt halál, traumatikus terápiás ülések, harapással járó perverzió, fájdalmat kívánó perverzió szerepelnek benne.

A szerző megjegyzése

Ez a könyv nem önfejlesztésre szolgál. Minden erkölcsileg szürke, így nem való azoknak, akik nem élvezik a sötét témájú könyveket. Mélyre merülés az érzelmi és mentális betegségbe az én szemszögemből. Nem mindenki tapasztalja meg egyformán a depressziós/irracionális gondolatokat.

A könyv romantikus színben festi le a rehabilitációs központokat és a mentálisan beteg embereket, akik szerelembe esnek.

A könyv szereplői mentálisan beteg karakterek egy kitalált unortodox rehabilitációs környezetben. Bakersville és a Harlow Sanctum kitalált helyszínek, és semmilyen módon vagy formában nem alapulnak létező helyeken és intézményeken.

A szereplők viccelődnek a betegségükkel, és néha kevésbé súlyosnak állítják be az állapotukat. Ha érzékeny az ilyesmire, akkor kérem, ne olvassa el ezt a könyvet. Nem állítom be lényegtelennek a betegségüket, inkább azt szeretném bemutatni, hogy milyennek látom azt a saját szemszögemből, és megtapasztalni, milyen depresszióval és mentális betegséggel élni.

Dalok listája

1-800-273-8255 – Logic ft. Alessia Cara, Khalid

Hold On – Chord Overstreet

Happiest Year – Jaymes Young

Dusk Till Dawn – Zayn & Sia

Control – Zoe Wees

Not About Angels – Birdy

Slow Dancing in a Burning Room – John Mayer

The Night We Met – Lord Huron

Never Let Me Go – Florence and The Machine

Genius – LSD

Thunderclouds – LSD

London Calling – Michael Giacchino

Sirens – Fleurie

9 Crimes – Damien Rice

Seven Devils – Florence and The Machine

For the Damaged Coda – Blonde Redhead

A megtörteknek, akiknek szükségük van valami sötétre,
morbidra és gyönyörűre.

1

Wynn

Rossz szívvel születtem.

Szó szerint és átvitt értelemben is.

A szeretteim többsége szerint én vagyok mindenkinek a történetében a hideg szívű gonosz, miközben ironikus módon van egy olyan szívbetegségem is, amelyik előbb-utóbb megöl. Micsoda szerencsés alak vagyok!

Ha ez Isten nagy terve velem, hát legyen.

Végeztem.

Lecsorog a vér az ujjaim hegyén. Hidegebb, mint gondoltam. Nem fájdalommentes, ahogyan néhányan állítják – nem, nagyon is fáj.

Vörös cseppek csipp, csepp csepegnek a padlócsempére alattam, megnehezítik, hogy összpontosítsak. Nehéz visszaemlékezni a jó dolgokra, amiknek állítólag fel kellene villanniuk a lelki szemeim előtt.

Csak a rosszak jutnak eszembe. A förtelmes emberek és az a sok minden, amit mondtak; a dolgok, amiket én is mondtam.

Bárki találta is ki az „egyik fülemen be, a másikon ki” kifejezést, az egy seggfej volt, nem gondoljátok? A szavak igenis nagyobb fájdalmat okoznak, mint a verés. De kösz, hogy próbáltátok elültetni a bogarat a fülembe. Nem működött.

A nevem Wynn Coldfox. Huszonhat éves vagyok, és meg akarok halni.

Meg akarok halni.

Tessék – kimondtam.

Változtat ez valamin?

Megdöbbent bárkit is, azokat az embereket, akik titokban tudták, de továbbra is olyasminek neveztek, mint ördög, szerencsétlen ribanc, szörnyeteg?

A válasz nem, valószínűleg nem, talán egy kicsit.

A sötétség bennem néha azt hiszi, hogy végig ezt akarták – azt, hogy végre feladjam.

Nos, üdv ebben a szarságban!

Végre legördül a függöny.

Sosem lesz mód elmagyarázni, hogy miért vagyok ilyen. Ez olyasmi, amit az ember teljesen, totálisan elvisel. Mély és tátongó üreg a húsodban, ami sosem zárul be, bármivel próbálod is megtölteni. Nem számít, miféle fonallal próbálod összevarrni, csak tátong és viszket. Vészkijárat, ami türelmesen várja, hogy valaki arra tévedjen.

Az orvosom szerint ez egy vegyi egyensúlytalanság az agyamban, és basszus, valószínűleg igaza van. De ez nem állítja meg a nagyon is valóságos, nem kémiai, nyers semmit, ami elpusztítja az egész lényemet. A gyógyszerek nem segítenek, sosem segítettek, és úgy tűnik, egyik terapeutám sem érti, hogy miért vagyok ennyire elcseszett.

Azt hiszik, hogy csak megjátszom, vagy ilyesmi. Hadd spekuláljanak!

Felbámulok a kórházi szobám egyszerű plafonjára, és próbálok nem nézni a bátyámra. Már legalább egy órája ébren vagyok, és egyikünk sem szólt egy szót sem a másikhoz.

– Miért? – kérdezi végül James, és olyan erősen kulcsolja össze maga előtt a kezét, hogy belefehérednek az ujjpercei.

Elegáns a tengerészkék öltönye. Drága. Új a fekete óra is a csuklóján. Ajándék egy új szeretőtől? Magát jutalmazta meg vele, amiért olyan sikeres? Nem izgat annyira, hogy megkérdezzem.

– Ne, James!

Nagy levegőt veszek, ahogy felülök az ágyon, és vonakodva a szemébe nézek.

– Miért nem vagy képes nem ilyennek lenni?

A bátyám megdörzsöli a fáradt arcát. Fájdalom és düh sugárzik a barna szeméből.

Ja, mert én kértem, hogy ilyen legyek.

– Már sokszor próbáltam elmagyarázni neked, James. Nem érted, és sosem fogod – motyogom lelkesedés nélkül.

Régebben felzaklatott, amikor ezt kérdezte. De szerencsére nehéz megértenie azoknak, akik nem tapasztalták meg maguk is.

James összevonja a szemöldökét, ismét összekulcsolja maga előtt az ujjait, majd gondolkodó pózban az ajkához nyomja, a térdére támasztja a könyökét, és úgy mered rám a szoba sarkából, mintha egy engedetlen állat lennék. Megcsóválja a fejét, és pár percig csöndben néz ki az ablakon, miközben nekidől az agyonhasználtnak, kényelmetlennek és ragacsosnak tűnő kék széken. Görnyedten ülök az ágyon, markolom a lepedőt, és Jamesen tartom a szememet, hogy ne kelljen lenéznem a csuklómra. Fáj, de nem kell szembenéznem az undorító valósággal, ha nem pillantok le rá. Mindig is azzal védekeztem, hogy ügyet sem vetettem a valóságra. Nem számít, ha nem gondolok rá. Megy tovább az élet.

Összeszorítom a fogamat, és próbálom enyhíteni a feszültséget kettőnk között.

– Nem kellett volna eljönnöd.

James gyűlöli a kórházakat. Mindent utál bennük, feltételezem. A túlterhelt nővéreket, a komor szürke helyiségeket, az apró ablakokat takaró kifakult drapp függönyöket, a szagot.
A halált, ami mintha megmaradna a falakban.

Pontosabban, anya halála óta gyűlöli a kórházakat.

Feláll és az ágyam mellé sétál, nekem pedig összeszorul a szívem, amikor rájövök, hogy sír. Még sosem láttam sírni, egyszer sem. James Coldfox kemény ember, aki elrejti az érzéseit, és sosem mutatja meg a repedéseket önmagán. Réges-régen cementből épített falak mögé zárta magát. De most remeg az álla, és gyengéden megfogja a kezemet, ahogy a könnyei a bőrömre záporoznak.

Elfordítom a tekintetemet, és a kibaszottul morbid helyiség fakószürke padlójára meredek. Nem bírok a szemébe nézni. Tudom, hogy rossz, amit tettem.

De annyira fáradt vagyok. Hogyan mondjam el neki, hogy örökre aludni akarok? Rózsaágyban vagy egy átkozott urnában, nem számít – bárhol megteszi, csak ne itt legyen.

Égek belül, és ez fáj.

Csak azt akarom, hogy ne fájjon többé.

Nekem is falakat kellett volna építenem cementből, ahogyan ő tette. Kipróbáltam a sebezhetőséget és a hülyeséget, az esztelen szerelmet. Gyakran eltűnődöm, hogy vajon más lennék-e, ha nem így teszek. A falaim most áthatolhatatlanok – senki sem jut be, én meg nem jutok ki.

James keze meleg, és szeretetteljesen megszorítja az enyémet.

– A munkáról van szó? – mormogja. – Megint szakítottál azzal a seggfej Salemmel? Mi annyira rossz az életben, hogy inkább meghalnál?

Megcsóválja és lehorgasztja a fejét, és remegő hangon folytatja, amikor nem válaszolok.

– Szeretlek, Wynn. Olyan, de olyan nagyon. Azt akarom, hogy tudd, rendben? Csak te maradtál nekem ezen a világon.

A munka szívás, igen. Nem említem, hogy a harmadik munkahelyemet hagytam ott az idén.

Az irodai munkahelyek az öngyilkosok kiképzőtáborai. Belöknek egy vécéfülke-méretű lyukba, és elvárják tőled, hogy boldogulj. Tegyél ki néhány növényt vagy családi fotót. Egész nap hallgatni az emberek köhögését, és nap nap után belenézni a halott szemükbe. Hallgatni, hogy x és y végre nyugdíjba megy, miután az egész életét feláldozta a cégért, amelyik két héten belül helyettesíti őt valaki mással.

Salem csak egy seggfej volt, akivel szexeltem. És a szex még csak nem is volt jó. Megcsalt engem. Nem érdekelt – végeztem azzal a faszfejjel.

Azt hiszem, ha másért nem, azért megpróbálhatnék jobban lenni, mert Jamesnek nincsen senkije rajtam kívül. De olyan sokszor megpróbáltam, és nem múlik el a szomorúság. Nem ragyognak fel az éjszakák, amiket azzal töltök, hogy a sötétségbe meredek.

– Szeretném megbeszélni veled, hogy elhelyezzelek egy rehabilitációs intézetben. – Lehajtja a fejét, ahogy ezt mondja, és összeszorul a szívem.

– Egy kibaszott intézetbe akarsz küldeni?

Próbálom elrántani a kezemet, de erősen szorítja. A szemébe nézek, és azonnal elpárolog a dühöm a lelkéből sugárzó fájdalom láttán. Leeresztek.

– Sajnálom. Tudod, azt hiszem, talán jó döntés lenne. – A homlokomra szorítom a tenyeremet, hogy elnyomjam a fejfájást, ami a koponyámba vájja a karmait. – Annyira fáradt vagyok, James!

Leül mellém, és megrázza a fejét.

– Nem a te hibád, hogy ilyen vagy. Olyan sokszor beszéltünk már róla, Wynn, de tudod, mit? – Felemeli a hangját, és kihúzza magát. Beteges remény villan fel a szemében. – Ez a rehabilitációs központ segíteni fog rajtad. Ők a legsikeresebbek az olyan emberek gyógyításában, mint te.

Olyan emberek gyógyításában, mint te. Emberek. Mint. Te.

Dögvész az agyam, amelyet meg kell gyógyítani, és az olyan emberek, mint én, arra kárhoztattak, hogy ezt a titokzatos elixírt hajszolják.

Ugyanaz leszek vajon, miután meggyógyultam?

Ha meggyógyulok.

Beleegyezőn bólintok, alig várva, hogy valami kevésbé nyomasztó témára váltsunk, például az időjárásra. Bármi megfelel, még James irodai munkája is, ami olyan boldoggá teszi. Bárki láthatja, hogy lassan haldoklik a lelke. Ezt csinálja velünk a való világ, nem igaz? Darálni, darálni, darálni hetente negyven-egynéhány órán keresztül csak azért, hogy ácsorogjunk az élelmiszerboltban, és aggódjunk amiatt, hogy vajon megengedhetjük-e magunknak az élelmet.

De gondolom, ő sokkal jobban boldogul, mint én valaha. Talán nem aggódik ilyen dolgok miatt.

– Szóval megkapod azt az előléptetést, mit gondolsz?

– A főnököm szerint biztos a dolog, a jövő hónapban előléptetnek…

– Hé, ember, vége a látogatási időnek! Sajnálom, de mennie kell. – Egy férfi ápoló szakítja félbe Jamest, ahogy kevélyen besétál egy intravénás zacskóval és pár fehér törülközővel a karján. A fekete haja tökéletesen simul a csodás fejére, az álla szögletes, és a szeme a kéknek egy nagyon csábító árnyalata.

Jóképű – de valami riaszt abban, ahogyan rám néz. Nem sajnálattal, mint amilyen kifejezést a többi ápoló kényszerít mindig az arcára. Hideg, keserű és talán kissé kíváncsi az arca.

James vág egy grimaszt az ápolóra, de rám mosolyog.

– Holnap visszajövök. Az utca túloldalán lévő fogadóban lakom, ha szükséged lenne bármire, rendben?

Elhessegetem.

– Megleszek. Nem mintha hagynák, hogy bármit csináljak itt – ugratom, de James egyáltalán nem találja viccesnek.

Az ápoló viszont hidegen felnevet, miközben behúzza a sötétítőt, és leteszi a törülközőket az ablak alatt álló kis dohányzóasztalra.

Jamesszel mindketten felé kapjuk a fejünket. Én csak megdöbbentem, de a bátyám fortyog a dühtől.

– Kurvára kinevette a testvérem állapotát? A húgom kibaszottul beteg! – üvölti, miközben a szoba sarkába szorítja az ápolót.

Majdnem kiesek az ágyból, ahogy próbálom megállítani.

– Fejezd be! Vicceltem, és nevetett rajta, nem az ő hibája – könyörgök a bátyámnak.

James megragadja az ápolót az ingénél fogva, és a névkártyájára néz.

– Nos, reggel az első dolgom lesz panaszt tenni, Hull ápoló.

Miután elereszti Hullt, gyorsan elnézést kér tőlem, és elköszön, aztán elrohan, a recepcióhoz tart, nem a kijárathoz.

Remek. Ettől most seggfejnek érzem magam.

Hull csöndesen kuncog, ahogy kicseréli az intravénás tasakomat, én pedig óvatosan felnézek rá. Az asztali lámpa alulról világítja meg az arcát, és lepillant rám a kék szemével, ahogy végez. Mélyen beszívom a levegőt, amikor találkozik a tekintetünk. Kibaszottul gyönyörű férfi. Nehéz elhinni, hogy tényleg ápoló. Egyáltalán nem látszik intelligens és segítőkész típusnak.

Fekete Under Armour póló van rajta a műtősruha alatt – azért, hogy eltakarja a tetoválásait, gondolom az apró tövisek alapján, amik a csuklóját díszítik. Fekete fülgyűrűt visel, és mögé egy apró római II-es van tetoválva.

– Elnézést kérek a bátyám miatt, nem kellett volna viccelődnöm. Nem vagyok jól, és nagy utat tett meg, hogy itt legyen velem.

Lepillantok a bekötözött csuklómra. Bűntudatot érzek, de egyszer sem tört rám a sírhatnék miatta. Nem tűnik számomra szomorú dolognak. A betegségem miatt sötét dolgokra vágyom, és James pontosan ezért akar rehabilitációra küldeni. Szomorúnak kellene lennem miatta. De nincsenek érzelmeim.

Többé már nem.

Miféle betegség az, ami elveszi az embertől a kibaszott érzelmeit? Ez nem tisztességes.

Hull ismét az intravénás tasakra összpontosít, és gonosz vigyort villant rám.

– Nos, én úgy gondoltam, hogy vicces, tudja, kívülállóként, aki számára nem ismeretlen, ha valaki nincs jól. A fivérek csak túlzottan aggodalmas seggfejek, akiket megörököl az ember. Bármit megteszünk a testvéreinkért.

Felvonom a szemöldökömet, és figyelem, ahogy megkerüli az ágyamat, átmegy a másik oldalra, és közben felveszi a törülközőket a dohányzóasztalról.

– Fura egy ápoló maga – mormogom, és közben hátracsúszom, hogy ledőlhessek.

Nagyon fáradt leszek a gyógyszerektől, szédülök is tőlük. Holnap talán feltehetek egy kis sminket, és attól ismét embernek érzem majd magam.

Az ápoló felnevet. Libabőrös leszek a mély hangjától.

– Valóban? Vettem. Miss Coldfox, igaz? Wynn Coldfox?

Fölém hajol, és félig lehunyt szemmel mered le rám; sötétség leselkedik ott, és egy dermesztő, nyugtalanító érzés kavarog a gyomromban. Istenem, abszolút gyilkos.

– Nem kellene megtudnia a páciens nevét mielőtt bejön a kórtermébe? – kérdezem, és gyanakodva összeráncolom a szemöldökömet.

Nem illik hozzá ez a szerep. Eltűnődöm, vajon hányszor panaszolták be, amióta itt dolgozik.

Adjuk hozzá a bátyámat is az egyre hosszabb listához.

Beteszi a törülközőket a szekrénybe, és hátrasimítja a sötét haját. Napbarnított bőre egy kicsit sötétebb az enyémnél, de nem sokkal. Az alsó ajkamba harapok, hogy elfojtsam a borzalmas gondolatokat, amiket a gyógyszerektől befolyásolt agyam próbál gondolni az izmos mellkasáról és a karjairól.

– Tudtam, hogy maga az. Csak próbálok beszélgetésbe elegyedni – mondja közömbösen, aztán kikapcsolja a tévét, ahol egész nap ugyanaz az unalmas, kilencvenes évekbeli műsor ment.

Bólintok, és nem is erőltetem a megjátszott mosolyt.

– Szar a csevegésben, Hull ápoló.

Grimaszolva néz rám, fontolgat valamit, aztán közel hajol, alig centikre van az arca az enyémtől.

– Tud titkot tartani? – suttogja.

Levegő után kapok meglepetésemben. Őrülten vonzó, de van benne valami könyörtelenség, amitől hevesebben ver a szívem.

– Hát persze, gondolom.

Elmosolyodik, és megigazítja a műtősruhára tűzött névtáblát.

– Nem vagyok Hull ápoló. Kölcsönvettem ezt a ruhát.

Felkavaró a jókedve. Összehúzott szemmel nézek rá.

– Mi a fasz, miért?

Vállat von, és az ajtó felé sétál. Lekapcsolja a villanyt, mire elalszik az éjjeliszekrényen lévő lámpa.

– Azért, hogy ne panaszkodjanak rám olyanok, mint a bátyja.

Nevet, ahogy csöndesen becsukódik mögötte az ajtó.

Ahogy egyedül maradok a szobám sötétjében, ostoba vigyorral bámulom a ragacsos, csempézett plafont, és azon tűnődöm, hogy ki az ördög volt ez a férfi.

És azon is, talán, hogy látom-e majd újra.

2

Wynn

James leteszi a kommersz kávét tartalmazó csészét az ágyam oldalához erősített fehér műanyag tálcára. Nem is érdekel, hogy nem valami puccos fajta, csak érezni akarom, ahogy ebben a szent másodpercben lecsorog a keserű folyadék a torkomon.

– Óvatosan, meg fogod égetni a kezedet, ha kiöntöd! – morogja.

Reggel nyolc óra van, és senki sem kérte, hogy ilyen korán bejöjjön. Mégis sokat jelent, hogy rám szánja ezt az időt. Még akkor is, ha felébresztett és figyelmeztetés nélkül elhúzta a függönyt, amivel majdnem megvakított.

Előveszi a laptopját és pötyögni kezd. A főnöke egyébként is megengedi neki, hogy többnyire otthonról dolgozzon, így nem okozott különösebb problémát, hogy eljöjjön Coloradóból, és Montanába repüljön. Néha azt gondolom, hogy Jamest a munka, az utazás és az öltönyök éltetik, bár ma csak velem és a kórház személyzetével fog találkozni.

De még mindig pocsékul érzem magam miatta. Egyértelműen nem így kellett volna végződnie. Abban reménykedtem, hogy utána nem leszek itt. Mégis sajnálom a szobatársamat, aki most nem hajlandó szóba állni velem, és a bátyámat, amiért gondoskodnia kell a felnőtt húgáról.

A kávé íztelen, de a lelkem kissé újjáéled, ahogy kortyolgatom a forró folyadékot. Egy ideig nézem, ahogy James gépel, hiányolva a saját laptopomat, és eltűnődöm, min dolgoztam aznap éjjel, amikor úgy döntöttem, hogy meghalok. Számít egyáltalán? Még mindig nem vagyok biztos benne.

Nyilvánvalóan nem térek vissza ahhoz az élethez. A rehabilitáció most a sorsom.

Az éjjeliszekrényre téved a tekintetem, amin egy fekete gyűrű fekszik a lámpa mellett. Fura, egyértelműen nem volt ott tegnap. Leteszem a papírpoharat, és megfogom a gyűrűt. Hideg és matt, nincs benne semmi különleges, se véset, se jel.

Arra a dologra emlékeztet, amit az anyám szokott az éjjeliszekrényemen hagyni, amikor gyerek voltam.

Kristályokat hozott nekem az üzleti útjairól. Pár pillanatra átadom magam az útjairól szóló történetei és a kristályok emlékének, aztán elragadja őket egy sötét és fenyegető jelenlét. Az anyám dühös, könyörtelen asszony volt.

Valamiféle csodagyereknek készültem iskolás koromban. Talán ekkor betegedtem meg először. Elmerengek a gondolaton, ahogy simogatom a hüvelykujjammal a gyűrű sima szélét.

– Te hoztad ezt? – kérdezem, ahogy felmutatom Jamesnek a fekete gyűrűt.

Felnéz egy pillanatra, aztán megrázza a fejét, és visszafordítja a tekintetét a képernyőre.

Rendben, akkor a tegnap esti ápoló volt az? Az ajtóra pillantok. Végül is nem tiltották meg, hogy elhagyjam a kórtermet, vagy ilyesmi. Leszállok az ágyról, a hideg padlóra teszem a lábamat. Amikor a szürke padlócsempéből áradó jeges hideg áthatol a zoknimon, be a talpamba, megborzongok tőle, és megdörzsölöm a karomat.

– Hová mész?

James abbahagyja a gépelést, és összeráncolt homlokkal néz rám. Még néhány év, és nagyon ráncos lesz a homloka ettől a sok rosszallástól.

– Kinyújtóztatom a lábamat. Húsz perc múlva itt vagyok – mormogom, miközben belebújok a fehér kórházi papucsba, és elindulok az ajtó felé.

James morog, de ismét betölti a szobát a gépelés zaja, szóval tudom, hogy leráztam.

Ideje megkeresni az ápolót, és talán szerezni valami nassolnivalót a büféből. Mást akarok enni, nem azt az átkozott pudingot.

A kórházak lehangolók.

Idősebb népek sétálgatnak ápolók segítségével, páciensek családtagjai várják a rossz híreket, vagy éppen kapják meg azokat. Zokogás tölti meg a második emeleti előteret, és ez kurvára szívás. Utálok átsétálni ezen a szárnyon.

Kizárom a hangokat, és arra összpontosítok, hogy megtaláljam a tegnap esti titokzatos férfit. Néhány ápolónő ismerősnek tűnik. Biztosan ők segítettek nekem az első pár napban, miután magamhoz tértem.

Azok a napok a leghomályosabbak.

– Helló, tudna nekem segíteni? Én… ööö… Hull ápolót keresem – kérdezem a recepcióstól, aki egy kör alakú asztalnál ül az előcsarnok közepén.

Három másik szék áll mellette a személyzet részére. Közömbös arccal néz rám, és látszik rajta, hogy nem ártana egy extra adag eszpresszó a kávéjába.

– Hull? Egész héten szabadságon van. – Még egyszer rosszallóan végigmér.

A nyakláncára téved a tekintetem, egy kereszt alakú medál csücsül csinosan a torkán. Ja, nagyon rossz véleménye lehet rólam. Valószínűleg a halványpink hajam és a tetoválások sem segítenek.

– Kösz – felelem a legmesterkéltebb mosollyal, amit csak magamra tudok erőltetni, ahogy végigsétálok a szobámmal ellentétes irányban lévő folyosón.

Itt kell lennie valahol. Vajon ápoló egyáltalán?

Egész reggel céltalanul sétálgatok, és nem találok mást, csak beteg embereket és fáradt dolgozókat. Nem találom Hull ápolót sehol ezen a kibaszott helyen. James egy óra elteltével a keresésemre indul, és a büfében talál, ahol egy adag sült krumplin osztozom egy kedves hölggyel.

– Van fogalmad arról, hogy mennyi ideig kerestelek?

Felnézek, és vállat vonok.

– Megéheztem. Kérsz? – Odakínálok neki egy darabot, mire úgy ráncolja a homlokát, mintha a világ vége lenne. – Jézusom, elég, ha nemet mondasz! Ne vágj ilyen arcokat!

A számba dugom a sajtba fojtott krumplit. James olyan komoly arcot vág, ami arról árulkodik, hogy döntött, és nincs kedvem vitatkozni vele. Megköszönöm a krumplit a kedves hölgynek (nem fárasztottam magam azzal, hogy megjegyezzem a nevét), és visszasétálok a kórterembe a testvéremmel.

Majdnem kiugrom a bőrömből, amikor meglátom, hogy egy holtsápadt orvos vár ránk. Rozogának látszik, a szemüvege mintha az ezernyolcszázas évekből maradt volna vissza, és hihetetlenül aggodalmas az arca, ami csak még jobban kiemeli a ráncait.

Oldalba bököm Jamest.

– Látod, te is így fogsz kinézni, ha állandóan összevonod a szemöldöködet.

Elharapja a rosszalló megjegyzést, pedig tudom, hogy
a száján van, de azért összeráncolja a homlokát.

– Wynn, ő itt dr. Prestin. Ő fog megvizsgálni, mielőtt beutalnak a Harlow Sanctumba.

Dr. Prestin kezet nyújt, én pedig feszült mosollyal megrázom. Olyan hideg a keze, mint a borzalmas mosolya. Borsmentacukorka szaga van, de nem a jó fajtából. Libabőrös leszek tőle, feláll a szőr a karomon, és felfordul a gyomrom.

– Örülök, hogy megismerhetem – üdvözlöm magamra kényszerített lazasággal, ahogy elhúzom a kezemet, és bedugom a bolyhos pulóverem biztonságába, kétségbeesetten azt kívánva, bárcsak lenne nálam fertőtlenítő, hogy bedörzsöljem vele a tenyeremet.

A fakóbarna szeme a szemüvegen keresztül analizál.

– Örülök, Miss Coldfox. Gondolja, hogy a bátyja javaslata a helyes választás? Kíváncsi vagyok, hogy mit gondol a rehabilitációról.

James rám néz, bűntudat sugárzik a szeméből, de nekem kellene borzalmasan éreznem magam. Kibaszott felnőtt ember vagyok. Nem neki kellene vállalnia a baromságaim terhét, miként teszi.

– Igen. Nem vagyok jól. Nem várom, hogy megértse, de egyszerűen nem akarok élni. Minden szívás, nincsenek ambícióim, semmi sem számít, én nem számítok. – Az utolsó szavakat fojtott hangon mondom, aztán összeszedem az akaraterőmet, és kihúzom magam. – De azt akarom, hogy másképpen legyen.

– Értem.

Dr. Prestin beír valamit a jegyzetfüzetébe, becsukja miután végzett, aztán még egyszer végigmér azzal a félelmetes tekintetével.

– Nos, a kórtörténete, valamint a Mr. Coldfoxszal és önnel folytatott beszélgetés alapján komolyan úgy gondolom, hogy az szolgálná az érdekét, ha teljes ellátást kapna az intézményünkben. Befejezem a papírmunkát, holnap az érkezése után megkapja a recepción.

Elkerekedik a szemem. Holnap felvesznek? Azt hittem, tölthetek majd egy kis időt Jamesszel a kórházon kívül, de így logikus, gondolom. Csak bébiszittelne egész idő alatt, pedig neki az előléptetése miatt kéne aggódnia.

Dr. Prestin kimegy Jamesszel az előtérbe, miközben tovább beszélgetnek a rehabilitációs intézet felszereltségéről és a kezelésem időtartamáról. Miből fogjuk ezt kifizetni? Lehet, hogy az orvos hátborzongató, de a legdrágább öltönyt viseli, amit valaha láttam. Nincs egészségbiztosításom, amióta otthagytam az állásomat, és jelenleg gondolni sem akarok a pénzre.

Nagyot sóhajtok, és leverten összehúzom magam. Mi volt ennek az egésznek az értelme? Teljes mértékben haszontalan vagyok. Mindig csak fájdalmat okoztam másoknak. Ha nem lennék ennyire elcseszett, akkor megszabadítottam volna magam ettől a folytonos vágytól, hogy megszűnjön a létezésem.

De lesz, ami lesz.

Nem változtathatom meg a múltat. Csak reménykedhetek abban, hogy jobban leszek.

Kinyitom az ablakot, és lerogyok a dohányzóasztal mellett álló egyik székbe, és bámulom az eget, ahogy a nap lemegy a város fölött. Ragyogó narancssárgák és vörösek a fák levelei. Érezni az őszt az esti levegőben, friss eső illatát hozza a szél.

Lehunyom a szememet, próbálom kiélvezni a pillanatot. Ez az első új napom, a második esélyem és egy új kezdet.

Jobban fogok lenni. Nincs más választásom.

– Ősszel minden meghal. Kellemes dolog, nem igaz?

Levegő után kapva felegyenesedem Hull ápoló mély hangja hallatán. Az ablaknál állva a párkányra támaszkodik, és engem bámul. Nyugodt és fürkésző a kék szeme. Másodperceken belül talpon vagyok, azon tűnődve, hogy milyen régóta áll ott és figyel.

– Kicsoda maga valójában? – kérdezem szigorú arccal.

Fekete, kapucnis pulóvert visel, sötétszürke koponyadíszítéssel a bal oldalán, és szürke melegítőnadrágot, ami egyáltalán nem ápolóhoz illő viselet.

– Ápoló egyáltalán?

Aggodalmas képet vágok. Miért jön vissza folyton? Kicserélte tegnap az intravénás tasakomat. A gondolatra megfagy az ereimben a vér.

Unott arccal visszapillant az ablakra.

– Számít?

Természetesen kurvára számít, akarom mondani, de magamba fojtom a szavakat, és végiggondolom a kérdését. Hallotta vajon, hogy dr. Prestinnel beszéltem?

– Gondolom, nem – motyogom, és visszarogyok a székbe, amin James élt az elmúlt pár napban. – Azért még mindig tudni szeretném legalább a nevét.

Az ablakpárkányra könyököl, az állára szorítja a tenyerét, ahogy lenéz rám. Narancssárga napsugár világítja meg az arcát, és hideg tűz ragyog a szemében.

– Liam.

Liam. Könnyű elveszni benne. Tökéletesen illik rá a fekete pulóver, kiemeli a szikár karizmait. Letéved a tekintetem a farkára. Ugyan már, szürke melegítőnadrágot visel – nem lehet a szememre vetni, amiért észreveszem, hogy mit rejteget alatta.

Végül is az ősz a szürke melegítőnadrágok szezonja.

– Szóval miért csinálta?

A mély hangja visszaránt a jelenbe, így ránézek, és látom, hogy arra az átkozott vigyorra húzódik az ajka. Kíváncsinak és gúnyosnak hangzik, egyáltalán nem együttérzőnek.

Felteszem a lábamat a szék párnájára, a mellemhez húzom és átölelem a térdemet, majd a karomra fektetem az arcomat.

Természetesen. Mindenki azt akarja tudni, hogy miért.

Hányszor kell még elmondanom ugyanazt a szarságot különböző embereknek?

– Számít? – vágom vissza neki, mire ördögien rám vigyorog.

Visszatartom a lélegzetemet, amikor a csuklóm után nyúl, és feltolja a pulóverem ujját, felfedve a foltos kötést. Végighúzza a hüvelykujját az érzékeny húson, amitől melegség önti el a mellkasomat. Találkozik a tekintetünk. Szinte vágni lehet a feszültséget közöttünk. Megborzongok a féloldalas mosolyától, végigfut rajtam a hideg. Vágyakozva néz a megalvadt vérre, éhség villan fel a szemében, amikor fájdalmasan megrándul az arcom.

– Azt hiszem, legközelebb várnia kellene.

Hidegen mondja, miközben tovább simogatja gyengéden a sebemet, én pedig túlságosan meg vagyok döbbenve ahhoz, hogy bármit is csinálni tudjak azon kívül, hogy zavartan rámeredek. Minden megigéz Liammel kapcsolatban – elsősorban a benne lakozó sötétség. Mert ki a fasz érint meg így valakit? És miért vonzza ez a beteg és elfajult részemet?

– Mire várni?

Elakad a lélegzetem, és a következő attól függ, hogy mit mond majd.

Letérdel elém, és elővesz a zsebéből egy apró követ, a tenyerembe teszi. Sima és ébenfekete – ónix?

– Bármire. Valakire, valamire, bármire. Ha kell, akkor várni egy hozzám hasonló ördögre.

Összehúzott szemmel nézek Liamre. Kurvára őrült.

– Nem is ismerem magát, nem hiszem…

Felnevet, és befogja a számat a kezével. Elönt a parfümje illata, földes és fás.

– Nem hagyta, hogy befejezzem. – Liam elhúzza a kezét. – Várnia kellene, és nem valami meghatározott dologra. Csak ennyit mondok, várni, hogy eltűnjön a világ súlya. Várni, amíg ismét elenyésznek a mélyben a remegések, amelyek rázzák a koponyáját. Várni, amíg felkel a nap, és a fénytől kissé kevésbé érzi magát értelmetlennek.

Néhány néma pillanatig egymásra meredünk. Nem jutok szóhoz, mert megrepesztette a falaimat az, amit mondott. Évek óta nem sírtam, most sem érzem a könnyeket, de a szavai mélyebbre hatoltak, mint nagyon hosszú ideje a legtöbb dolog.

Szinte mintha megértene.

– Mi van, ha a várakozás nem segít? – suttogom.

Liam könnyedén rám mosolyog. Olyan a jelenléte, mint egy kísérteties erdő. Maradni akarok egy ideig, és csöndben ücsörögni a barátságtalan zordságában.

– Szól nekem, és a karomban tartom majd, amíg eltűnik a sötétség.

Miért tesz úgy, mintha fontos lennék neki?

– Miért ajánlana nekem ilyesmit? Miért érdekli, hogy életben vagyok-e?

Összeráncolt homlokkal nézek rá. Sebezhetőség cincálja a szívemet.

Összehúzza a szemét, és visszatér az ajkára a gúnyos mosoly.

– Mert sokkal jobb figyelni dolgokat, ahogy vonaglanak a fájdalomtól, mint egyszerűen meghalni, Wynn. Szólni fog nekem, ugye?

Felém nyújtja a kezét, a kisujját. Fontolgatom egy pillanatig, aztán úgy döntök, hogy engedek neki, bármi is ez.

Szinte minden ujján van valamiféle fekete gyűrű, van, amelyik matt, mások fényesek. A mattok pontosan úgy néznek ki, mint az a gyűrű, amit az éjjeliszekrényemen találtam. A kézfeje teljesen tele van tetoválásokkal, egyszerű vonalakkal, amik az inak felett futnak, mintha az erei faágak lennének.

Ez az ígéret nem jelent semmit, és holnap egyébként is egy minibörtönbe megyek. Akkor miért mondanék nemet egynapnyi sötét tündérmesebeli boldogságra?

– Rendben, szólni fogok. – Átfogom a kisujjammal az övét, közben a másik kezemmel a követ szorítom, amit adott. – Mi ez a kő?

Nosztalgiázva néz az ökölbe szorított kezemre. Eltűnődöm, vajon sokat jelent-e neki az ónix, mivel olyan sokat visel magán.

– Ónix. Állítólag elűzi a szomorúságot. Szóljon majd, hogy magánál működik-e, mert nekem nem sokat használt.

A kő felmelegszik a tenyeremben a magyarázata közben. Fogalmam sincs, igaz-e vagy sem, amennyire tudom, csak egy kibaszott szikladarab, de a tudat erőteljes dolog. A remény, hogy képes vagyok elűzni a szomorúságot, már több, mint amim volt egy ideje.

– Gondolja, hogy meg tud gyógyítani engem?

Oldalra biccenti a fejét, és elsötétedik a szeme, ahogy azt mormogja:

– Nem…

– Maga meg mi az ördögöt keres itt? – James dühösen áll az ajtóban.

Liam összerezzen, és ideges mosoly ömlik el a gyönyörű arcán. Rám kacsint, aztán a pulóver zsebébe dugja a kezét, és elindul James meg a kijárat felé.

– Éppen menni készültem, haver. Később találkozunk, Wynn!

Ahogy integetésre emeli a kezét, villognak az ébenfekete gyűrűk. Próbálok minden apróságot az emlékezetembe vésni róla, mert nem vagyok biztos benne, hogy a sors ismét összehoz majd bennünket.

Lenézek a kőre, amit adott, és mosolyra húzódik a szám széle. Hazug – azok a gyűrűk mind ónixból vannak. Még mindig reménykedik abban, hogy az ő szomorúságát is elűzik.

3

Wynn

James beáll az elsötétített ablakú Escalade-jával a kórház ajtaja elé. Nagyon keményen dolgozott azért, hogy eljusson oda, ahol van, ami kényelmetlen érzés számomra, mert nem tudom, hogy mennyibe kerül neki a rehabilitációm, a kórházi költségekről már nem is beszélve, amiket erőszakkal átvállalt tőlem.

Ömlik ma az eső. A világ friss illata álomba merül, és az esőcseppek zaja a járdán enyhíti a szorongásomat. Az üvegtető alatt állok az egyik ápolóval, ahogy a SUV bekanyarodik.

James kiszáll, köszönetet mond az alkalmazottnak, miközben beülök az anyósülésre. Countryzene szól, amitől morcos leszek, és egészen lehalkítom a rádiót, mielőtt a bátyám visszaszáll az autóba. A hátsó ülésre hajítja a kis sporttáskámat, és kissé túl erősen vágja be az ajtót, ami azt sugallja, hogy siet.

– Hosszú volt a reggel? – kérdezem, amikor becsatolja a biztonsági övét.

A hüvelyk- és a mutatóujjam között morzsolgatom a túl nagy szürke pulóverem ujját, ideges szokás, amit le kell vetkőznöm.

A barna hajába túr, ami nedves az esőtől, és hátrasimítja.

– Az nem is kifejezés. Kibaszott nehéz volt áttenni az összes mára tervezett megbeszélésemet. Be kell ugranom egy egyeztetésre, amikor a Harlow-ba érünk, de nem tarthat tovább harminc percnél. Aztán gyorsan elintézzük a papírmunkát, hogy elérjem a gépemet hazafelé.

– Nem vagyok egy kibaszott kutya, amit ki kell tenned a kennelnél, el tudom intézni a papírmunkát. Nem kell maradnod, ha dolgod van.

Próbálom nem kimutatni a csalódottságot, de nehéz. James olyan, mint anya volt a halála előtt, megjátssza, hogy a munka bármi másnál fontosabb a világon – mintha örökké élne.

Felém pillant, döbbenet és némi remény csillog a szemében.

– Tényleg? Igazság szerint sokat segítene.

– Ja, végül is az én ügyem. Már azért is hálás vagyok, hogy eljöttél. Nem kellett volna, de értékelem.

Kissé lecsúszok az ülésen, éppen csak látom így, ahogy a mezők és a város lassan eltűnnek a távolban.

A Harlow Sanctum magas, magányosan álló épület egy széles, sötét mezőn a félelmetesen viharos ég alatt. Montana jó hely arra, hogy az ember beteg legyen. Az időjárás szívás, a telek hosszúak, és a hegyek hívogatják az embert. Hegyi betegségnek hívják, ahogy gyakran hallottam, amikor a magaslat baszakodik az ember agyával, és depresszióssá teszi.

A Harlow részben azzal reklámozza magát, hogy az állam északnyugati részén található, a legkisebb magasságon.

Remek, kinn van a semmi közepén.

Ellenőrzöm a telefonomat, és nem lep meg, hogy idekinn nincsen térerő. Nem gond, úgysincs senki, aki írna nekem. Alig várom, hogy egy időre kiszálljak a közösségi médiából. Nincsenek barátaim, akiknek hiányoznék.

Az eső alig enyhült, amióta több mint egy órája eljöttünk a kórházból. Bakersville a legközelebbi város, cuki főutcával, amin áthajtottunk idefelé jövet. Már feldíszítették a lámpaoszlopokat a nyár végét hirdető sörfesztivál dekorációjával, és szórólapok hirdetik a halloween hétvégéjén tartandó őszi ünnepséget.

Kifejezéstelenül bámulom az intézet szürke kőfalait. Olyan ez a hely, mint azok a kastélyok, amelyeket Írországban láttam Jamesszel. Indák kapaszkodnak a téglákra. Nedves a kő, eláztatta a könyörtelen eső. Narancsszínű és sárga körömvirággal beültetett puccos fekete virágládák övezik a masszív bejáratot, négy mindegyik oldalon. Hatalmas, modern csillár lóg a bejárati oszlopcsarnok közepén. James behajt alá, és végignézek a bejárati ajtót keretező hatalmas ablakokon.

Mintha egyenesen egy mesekönyvből vették volna.

James leparkol, gyorsan kikapjuk az egyetlen csomagomat a hátsó ülésről, és a hatalmas bejárathoz sietünk. Az ajtó fekete és modern, nyilvánvalóan későbbi, mint az eredeti épület, de tökéletesen illik hozzá.

– Siess, késésben vagyok! – James megszállottan nézegeti az óráját, ahogy kinyitom a hatalmas ajtót.

Pézsmaillat önti el az orromat, amint átlépünk a küszöbön, be a három emelet magas előtérbe. Fekete márványpadló fut végig az intézet minden oldala felé vezető folyosókon. Kopott faoszlopok keretezik a hatalmas helyiséget, rájuk férne egy újabb réteg festék. Hatalmas csillárok lógnak a plafonról.

Csöndes az előtér. Egy apró idős asszony ül a recepciónál. Nem marad meg az arcán a széles keretű szemüveg, lecsúszik a gomborra végére. Göndör és rövid a szürke haja. A régi zongoratanáromra emlékeztet – csak éppen ennek a hölgynek az arca szemmel láthatóan a mosolygástól ráncos, nem a morcosságtól, mint annak a boszorkánynak a múltamból.

Összeráncolom a homlokomat, ahogy belém ivódik ennek a helynek a borzalma. Puccos szállodának látszik, csak éppen ez a hely lehangoló. Szürke falak, fekete padló, minden más is szürke. Lehet, hogy csak a fejemben van így, mert tudom, hogy ez nem egy menő nyaralóhely. Tudom, hogy betegek azok az emberek, akik itt tartózkodnak.

Kísértetek vagyunk itt.

Azt hinné az ember, hogy az ilyen helyeknek egy kissé vidámabbnak kellene lenniük. Talán jó lenne kiakasztani egy mosolygós arcot ábrázoló posztert a recepciós mögé, vagy valami mást, a fehéren, feketén és a szürke árnyalatain kívül.

Oldalba bököm Jamest a könyökömmel.

– Inkább golyóálló üvegfalakat és kényszerzubbonyos betegeket képzeltem.

A bátyám mogorván néz rám, és leteszi a lábam mellé a táskámat.

– Nem, természetesen nem. Nem vagy elmebeteg bűnöző. Ez egy rehabilitációs központ, ráadásul drága is.

Felvonom a szemöldökömet.

– Nem engedhetünk meg magunknak semmi jobbat? – viccelődöm.

James szarkasztikusan felnevet, és összerezzenek, amikor megpaskolja a hátamat, mintha a világ legjobb viccét sütöttem volna el.

– Mennem kell. Felhívlak a hétvégén, rendben? Küldj egy SMS-t, ha bármire szükséged van! A motorod már itt van, és raktárba vitettem a maradék holmidat Bakersville-ben. – Szorosan megölel. – Szeretlek, le fogod ezt győzni.

Morcosan mosolygok a vállába, meg sem kérdezem, hogyan sikerült ilyen rövid idő alatt elintéznie mindent, engem is beleértve. Nagyon hatékony, jó abban, hogy eltüntessen embereket és a holmijukat, mint a szőnyeg alá söpört morzsát. Ezt csinálta anyuval is, ezt csinálja velem. A szívem mélyén tudom, hogy jót akar, próbál mindent egyszerűbbé és könnyebbé tenni nekem, de nem tehetek róla, azon tűnődöm, kevésbé eldobhatónak érezném-e magam, ha rám hagyná a rendrakást.

– Ja, megpróbálom.

Elköszön, én pedig figyelem, ahogy a nevetségesen nagy ajtó becsukódik mögötte, majd teljesen egyedül maradok bezárva egy ismeretlen helyre. Ellenőrzöm a telefonomat, és még mindig nincs térerő. Gondolom, itt csak a wifi működik.

Felnyögök, visszadugom a zsebembe a telefonomat, és mély lélegzetet veszek.

Meg tudom csinálni.

Pattanásig feszülnek az idegeim, és szó szerint bárhol szívesebben lennék most, mint itt. Lenyelem a torkomban lévő gombócot, és a recepcióra nézek. Az idős kis hölgy engem figyel a borzalmasan mocskos szemüvegén keresztül, és magamnak sem vallom be, milyen nehéz nem a kezébe nyomni egy rongyot, és rászólni, hogy tisztítsa meg az üveget.

Próbálok mosolyogni, de grimasz sikerül.

– Ööö… helló! – Kínos vigyort erőltetek az arcomra. Lehajolok, hogy felvegyem a táskámat, aztán elindulok felé.

Közelről nézve még apróbb. Doh- és macskaszaga van, és ez pontosan olyan kellemetlen, mint amilyennek hangzik. Minél tovább állok ott azzal a hülye kényszeredett mosollyal az arcomon, annál jobban összeráncolódik a homlokom. Nem hallott meg?

– Azért jöttem, hogy bejelentkezzek – motyogom, megdörzsölve a tarkómat, és visszanézek az ajtóra.

Talán még nem késő kurvára eltűnni innen.

Asztalon csúszó papír hangját hallom, és visszafordulok a nő felé. Lassan letesz egy tollat egy kisebb halom tetejére, és megbökdösi a felső papír alján lévő sort.

Nem fárasztom magam azzal, hogy elolvassam a papírokat. Aláírom a nevemet, és visszatolom elé a paksamétát. Megbízom Jamesben, hogy kellően felmérte a helyet. Még mindig nem tudom pontosan, hogy mi a munkája, de eléggé biztos vagyok abban, hogy szerződések és olyasmi körül forog, hogy kiderítse, milyen potenciális probléma lehet velük. Semmi sem kerüli el a figyelmét.