Ziemowit Szczerek

Hetes

regény

fordította: Zöldy Áron

& kiadó

Ziemowit Szczerek: Siódemka

© Ziemowit Szczerek, 2015

Hungarian translation © Zöldy Áron, 2025

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2025

ISBN 978-615-6402-58-5

A kötet megjelenését

a Wacław Felczak Alapítvány támogatta.

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó: Kiss Barnabás

Szerkesztette Grozdits Károly

A szöveget gondozta Bruckner Hanna

A kötetet tervezte és a borítót készítette Binder Bálint

A kötetben felhasznált démoni ábrázolások

Jacques Collin de Plancy Dictionnaire Infernal című művének

1863-as, illusztrált kiadásából származnak.

A grafikákat Louis le Breton készítette

Ziemowit Szczerek (1978) lengyel író, újságíró, a Gazeta Wyborcza és a Polityka munkatársa. Jogot és politológiát végzett, majd az európai szeparatizmusokat és regionalizmusokat tanulmányozta. Újságíróként a kelet-európai térség geopolitikai, történelmi, kulturális „különlegességeinek” szenvedélyes kutatója és szakértője.

Magyarul eddig két könyve jelent meg, az Ukrajnáról szóló, és már-már kultikusnak számító Jön Mordor, és felfal minket, avagy a szlávok titkos története (2016, Typotex Kiadó), illetve a kiadónk gondozásában 2022-ben megjelent Via Carpatia, amelyben a magyarországi kalandozásait dolgozta fel.

Fotó: Mikołaj Starzyński

Seven deadly sins

Seven ways to win

Seven holy paths to hell

And your trip begins

Seven downward slopes

Seven bloodied hopes

Seven are your burning fires

Seven your desires

Iron Maiden: Moonchild

(a Seventh Son of a Seventh Son

című lemezről)

Asmodeus

Szóval, Paweł, ülsz az Opel Vectrádban, ülsz és áthajtasz a másnapos, fáradt Krakkón, egyébként te magad is másnapos vagy és fáradt, mész kifelé Krakkóból, egyenesen Varsóba; a dugóban csorogsz a hetes számú főút irányába, a Hetes, a lengyel utak királynője felé. Holnap Varsóban fontos találkozód van, szóval nincs mit tenni, ott kell lenned.

Elhagyod a Rakowicki temetőt, ó, a Rakowicki temetőt imádod, ez Krakkó kvintesszenciája, minden síron, minden név előtt titulus: ez diplomás, ez tanácsos, ez doktor, ez ügyvéd, és ha már végképp nem volt mit odaírni, akkor meg azt vésték bele, hogy Krakkó Város Polgára, és úgy is rendben volt. Beszívod a levegőt az orrodon, és már érzed is az olvadt viasz szagát, miközben megpillantod a mécsesek fényét a temető felett – szeretettel szívod be a levegőt az orrlyukaidon, Paweł, mert szereted a temetők felett terjengő olvadt viasz szagát – általában véve is szereted a halottak napját, és ma épp halottak napja van.

A rémek, a lidércek és az ősök szellemei ilyenkor bújnak elő rejtekeikből, áttüremkednek a létsíkjaikról, és fél évre birtokba veszik az országot.

Úúúú-húúúú.

Személy szerint, Paweł, szereted ezt a homályt és a rémisztő tocsogást, ezt az időjárást, amikor a lezüllött szláv istenségek és a lecsúszott szláv démonok a legközelebb találhatók a földhöz, és Lengyelország, a hazád, képtelen megzabolázni ezt a homályt és tocsogást. „Az állandó homályban tocsog a kibaszott csőcselék”, csak hogy egy klasszikust idézzünk.{1} Mert Lengyelországnak sohasem sikerült megzaboláznia saját magát, gondolod. És soha nem is volt képes formát és alakot adni magának.

És ezért van az, Paweł, hogy szereted a halottak napját. A lengyel kultúrának alig akad olyan alkotása, ami esztétikailag ennyire illene ahhoz a fél évig tartó homályhoz, ami épp most kezdődik az országban. A legszebb lengyel ünnep.

Letekered az ablakot, hogy még erősebben belélegezd a viasz szagát, a rádióban meg szólnak a hírek. A bemondó lázas hangon arról beszél, hogy Oroszország katonákat von össze a lengyel határon, a kalinyingrádi körzetben, te meg a tükörképedet nézed, látod a másnapos szemed, hiszen, ha ma halottak napja van, akkor tegnap Halloween volt, és tegnap este nyilván egész Krakkó – ahol laksz, mert benne rejtőztél el Lengyelország elől, mert Krakkó azon kevés helyek egyike Lengyelországban, ahol el lehet rejtőzni Lengyelország elől – elindult szétcsapni magát. Veled együtt. Mert Halloween egy ilyen alkalom. Tökök, horrorfilmek a tévében, minden kocsmában a Soul Dracula sláger megy, a színházakban meg az Ősök{2}, egyre újabb rendezésekben. De főleg ivászat. Nem mintha Krakkónak kéne valami különleges alkalom, hogy szétcsapja magát, de most épp kapóra jött egy.

Szóval, ülsz a volán mögött, dobolsz az ujjaiddal, kopp-kopp, a Vectrád a dugóban vesztegel, te meg visszagondolsz, mi történt tegnap a Halloween alkalmából, mert te is kimentél a kollégáiddal a Világpol.pl internetes hírportáltól, ahol szerkesztő vagy, és a főoldalra gyártasz klikkbéjt címeket. Hogy kattintson a junik júzer, hogy pörögjön az oldal, hogy meglegyen a kattinthatóság (lat. clicalitas). Tegyük fel, hogy lengyel-német NATO-hadgyakorlat zajlik Szczecinnél, ahol a katonák azt gyakorolják, hogy kell átkelni a folyón, ti meg a szerkesztőségben kitaláljátok hozzá a megfelelő címet: „A német hadsereg pontonhidakon átlépte az Oderát.” És már megy is a címlapra. És pörög. Vagy arról jön hír, hogy egy alig létező párt totál ismeretlen képviselője részegen a Mickiewicz-emlékmű tövébe hugyozott, ti meg már dörzsölitek is a kezeteket, és azt írjátok: „Ismert politikus vizelte le a legnagyobb lengyelt.” És hogy pörög! Hány kattintás! A clicalitas felrobban! Egyébként, ha bármilyen címben szerepel az a szókapcsolat, hogy „ismert politikus”, „ismert színész” vagy „ismert zenész”, akkor biztos, hogy az a politikus, zenész vagy színész rohadtul nem ismert, mert ha tényleg az lenne, akkor a nevével, méghozzá a teljes nevével kerülne a címlapra. Mondjuk Grzegorz Schetyna{3} lett épp lefilmezve, ahogy vacsora közben az Élysée-palotában a zsebébe rámolja az értékes étkészletet, esetleg ahogy Jarosław Kaczyński atom beállva hegyi gorillaként ugrált az autók tetején Varsóban, a Nowowiejski utcában.

Vagy, másik példa: nemzeti ünnep van Csehországban. Te meg, csinálj belőle hírt! Legyen ez a címe: „Csehország: katonai díszszemle a nemzeti ünnepen”? Istenkém, két nyamvadt kattintás, ha egyáltalán, két kikuncsorgott klikkelés, de ti, csiribí-csiribá, és a cím: „Felfegyverzett katonák Prága utcáin.” És megy, pörög, zabálják, mint az őrültek. Ráadásul nem tudni belőle, hogy a cseh Prágáról van-e szó, vagy a varsói negyedről, így annál szívesebben kattint a junik júzer, hogy kiderítse. Ha Szlovákiában esetleg megbukik a kormány, akkor nem azt írjátok, hogy Szlovákiában megbukott a kormány, hanem azt írjátok, hogy: „Lengyelország szomszédja a szakadék szélén”, mert ha leírnátok, hogy ez a szomszéd pont Szlovákia, akkor az a lőtéri kutyát sem érdekelné. Mert az, ami Szlovákiában történik, kizárólag a szlovákszakosokat érdekli, esetleg a csehek néhány barátját, akik ezt a barátságukat valamiért a szlovákokra is kiterjesztették. Az ám, „Lengyelország szomszédja”, vajon melyik lehet, talán a németek?, mélázik a junik júzer, elbarmolták a svábok, pedig olyan szép ország, hehe, simák az utcák, szépen ki van festve, micsoda kár. Esetleg az oroszok?, gondolja tovább a junik júzer, na, tessék, ráfaragtak az ostoba ruszkik, addig jár a korsó a kútra. Vagy esetleg a csehek?, kombinál újfent a júzer, az se volna rossz, a beképzelt Švejkek, adjátok vissza az Olzántúlt,{4} ne a sörötöket vedeljétek a kricsmiben kétujjnyi habbal.

Ó, roppant érzékeny és kifinomult munka ám az ilyesmi címek gyártása!

A legjobban nyilván az apokalipszis megy, a pusztulás, a világvége, különös tekintettel Lengyelországra, ó, Lengyelország pusztulása maga a clicalitas-mennyország, ez egyértelmű, pörög minden Lengyelország felé száguldó aszteroida, pörög a Godzilla és a marslakók támadása, pörögnek a vírusok, a Putyinok…

Ah, Putyin pörög, hú, de még hogy! Főleg az utóbbi időben. Még a címeken sem kell akkorát tekerni. Bár egy kicsit sosem árt.

„Oroszország Lengyelországot fenyegeti: ha nem adjátok át a korridort, akkor…”

„Veszélyes orosz rakéták a lengyel határon”

„Putyin dörgedelme: Lengyelország jobban tenné, ha lehiggadna, mert különben…”

„Meglepő orosz hadműveletek közvetlenül a lengyel határnál”

„Sokkoló értesülések a NATO hírszerzésétől. Oroszország Lengyelország ellen készül…”

Ilyesmi címek pörögtek az elmúlt pár napban.

* * *

Na, és tegnap este volt Halloween.

A városban halálfejesre kifestett, vámpírnak és démoni boszorkányoknak öltözött ténfergők tekeregtek, a gótok és emósok végre teljes dicsőségükben előbújhattak otthonról, és senki nem nézett rájuk úgy, mint egy elmebetegre. Előbújt egy csomó blackmetálos, fekete-fehér arcukon ívöl sminkkel. Előbújt egy csomó sima, közönséges metálos is, sörényes, bőrkabátos, felvarrós. Találkoztál párral az Asmodeus kocsmánál a Starowiślnán, körben álltak, és úgy tekerték a sörényüket, mint a szélmalom, a földön meg köztük egy kis kütyü feküdt hordozható hangszóróval, ami bömbölt, mint egy megkergült medve.

„Vor-szó sziti et vór” – bömbölte a membrán.

– Vojsziz from ándörgráund – bömbölték meghatottan a metálos arcok. – Viszperz of frídom!

– Náj-tín-forti-fór…

– Help, det nevör kéjm!

Ezután hisztérikus, fejhangba átcsúszó kiáltásban egyesültek:

– Warszawo, waaaalcz!{5}

Libabőrös lett a karjuk. Az Iron Maidenes és Sepulturás felvarrók keveredtek a kiátkozott katonás és Harcoló Lengyelországos felvarrókkal.

A városban az Addams Family családtagjainak különféle változatai vonszolták magukat, a Planty és a Szewska sarkán pedig egy őrült állt kereszttel, az arca egy Fiat Multiplára emlékeztetett – ez megesik néha –, a keresztjére áthúzott töklámpás volt tűzve, és azt ordítozta, hogy ne hódoljatok a tök és az amerikai kultúra előtt, hogy a tökben sátán lakik, hogy a Harry Potterben ugyanúgy a sátán lakik, de a tökben nagyobb, és hogy azonnal hagyjátok ezt abba, mert a saját hagyományokat kell ápolni, nem pedig lemásolni az idegent. A Szewskán talán egy vérfarkasnak öltözött csávó dülöngélt: az arca felső részét eltakaró farkasmaszkot húzott a fejére, a hátára meg egy bundát kanyarított, ami ránézésre a nagyanyjáé volt, a fenekére – faroknak – rókagallért tűzött (rókafejjel, mancsokkal…), a lábán kutyamancsos mamusz. Alaposan be volt rúgva. Odament a keresztes őrülthöz, belebámult az arcába, és azt mondta:

– Olyan a pofád, mint egy Fiat Multipla.

– Neked meg akkora a faszod, mint egy Daewoo Tico – vágott vissza az őrült. – Húzzál máshova vérfarkaskodni.

A vérfarkas megsértődött, csuklott egyet, és lelépett.

* * *

A városban mászkáltál két, mondjuk úgy, „kollégáddal”. Az egyikük, Radosław, Józef Piłsudski marsall zombijának öltözött: korhű katonasapkában, hosszú ragasztott bajusszal és oszladozó húscsíkokkal az arcán, amiket az empik boltokban a „partikellékek” részlegen lehet kapni. A másik meg, akit csak Rumburaknak hívtak, furán volt felöltözve: neki is ragasztott bajsza volt, de másmilyen, mint Radosławnak, rövidebb, kefeszerűbb. Ő szürke pulóvert és kordbársony zakót vett fel, és felhajtotta a nadrágszárát.

– Kinek öltöztél? – kérdeztétek Rumburakot.

– Na, mi van? – válaszolta, és az orrotok alá dugta a felhajtott nadrágszárát. – Nem ismertek fel?

– Nem – mondtátok –, úgy nézel ki, mint egy buszsofőr, akinek beázott a pincéje.

– Miféle sofőr! – sértődött meg Rumburak. – Václav Havelnek öltöztem, Vašek Havelnek, akivel egyszer elszívtam egy cigit a Hradzsinban, mert normális ember volt, és néha normálisan kiment a Hradzsin udvarára elszívni egy cigit. Én meg épp ott voltam, és egyet elszívtunk együtt, én komálom a cseheket, tudjátok, hogy komálom őket, igazán kitalálhattátok volna.

– De miért pont Václav Havel – értetlenkedtél –, mi köze van neki a Halloweenhez?

– Hát – válaszolt Rumburak –, Vašek Havel már halott, ez az én privát tiszteletadásom, értitek. Mért, halottaknak beöltözni talán nem halloweeni dolog? Neked – mutatott rád vádló ujjal – nem kell aggódnod, konformistán nem öltöztél be senkinek, és azt hiszed, hogy van jogod baszogatni azokat, akik hoztak egy döntést, érted, HOZTAK EGY DÖNTÉST.

– Így van – állt mellé Radosław-zombi-Piłsudski, bár előtte még ő maga is baszogatta Vašek Havelt. – Rohadék, jelmeztelen konformista vagy.

Először a Kutyába{6} mentetek, ami, így utólag belegondolva, elég rossz ötlet volt. A Kutyába csak eleve bebaszva van értelme menni, és nem józanul, mert józanul az a hely kibírhatatlan. Valami beállt srác, aki Jakub Szelának öltözött, párlatokat követelt, egy másik, aki talán a krakkói polgármesternek öltözött, hullarészegen a pulton feküdt, és azt követelte, hogy az „Ezüszthalangosz Elnöki Kliptába” temessék el. Egy harmadik éppen telefonált, és arról számolt be valakinek, hogy a mágikus Kazimierzben van, meg hogy nagyon mágikus és egészen hihetetlen, és hogy leküld még két, esetleg három felest, aztán elmegy megkeresni a negyed egykori lakóinak árnyait és bizonytalan visszhangját. Szóval gyorsan be kellett rúgni, a pultnál dobáltátok be a feleseket, egyet, kettőt, hármat, négyet, a részeg csapos a veszett kutya{7} új változatát ajánlotta, amit, ahogy erősködött, most talált ki, a keményeknek. Elsőre normálisnak tűnik, mint a klasszikus változat, az alján pirosló málnaszörppel, a tetején ott lebeg az átlátszó… nem vodka, hanem tisztaszesz, és erre még egy csepp tabasco, az íze kedvéért. Az ilyen piát, mondta, meg lehet gyújtani, mint a Hamu és gyémántban,{8} mert a tiszta szesz meggyullad, a vodka meg nem. Kirakta a feleseket sorban az asztalra, elővett egy öngyújtót, és tényleg nekilátott gyújtogatni.

– Ezt – nézett rá Radosławra – Józef Piłsudski emlékére. – És meggyújtotta. – Ezt meg – körülnézett, meglátta Rumburakot – Václav Havelére. – És meggyújtotta.

– Látjátok, ő egyből felismerte, hogy Vašek Havel vagyok, akivel egyszer elszívtam egy cigit a Hradzsinban – mondta nektek Rumburak.

– Hogyne – mondta a részeg csapos –, mert komálom a cseheket, megvan otthon Petr Zelenka összes filmje és Vašek Havel válogatott drámái, a telefonom csengőhangja meg a Limonádé Joe főcímzenéje. Szó fár tu jú áj méj. Egyébként azért is dolgozom egy kocsmában, mert a kocsmák a valódi cseh szentélyek, egészség!

Felemelte a meggyújtott felest, és anélkül próbálta meginni, hogy eloltotta volna, így nyilván felgyújtotta a szakállát és az atlétáját. Elkezdett sikoltozni, mire a fél bár odarohant oltani, ezzel kiborogatva a bárpulton lévő többi égő felest.

Amikor valamivel később megpörkölődve álltatok a Kutya előtt, és szívtátok a cigit, hogy megnyugodjatok, a csehek nagy barátja, Rumburak összefutott néhány további csehimádó cimborájával, akikkel – nyilván – csehül üdvözölték egymást: ahoj, jak sze máte, moc dobrzse, gyíki, és aztán átváltottak a kötelező panaszkodásra arról, hogy nincs hol sörözniük, mert az egész városban nem talál az ember egy valamirevaló sörözőt, rendeset, egalitáriust, csehet, ahol a professzor és az éjjeliőr egy asztalnál ül, ezért aztán muszáj ezekkel az elbaszott nyikhajokkal meg maradi vén faszokkal összezsúfolódni. Ezzel az összes csehimádó, Rumburakkal az élen, bement a Kutyába, kikértek egy-egy kis helyi sörfőzdében tradicionális receptúra szerint főzött sört, de végül krumplivodkától basztak be, amit addig toltak, amíg az asztal alá nem borultak.

* * *

Kettesben maradtál a megégett bajszú Piłsudskival, cigiztetek, néztétek a show-t a Piękny Pies előtt, és unalmatokban elkezdtetek Oroszországról dumálni, mert ha nincs miről dumálni, Oroszországról még mindig lehet.

– Oroszországban semmi nem változott, és nem is fog – jelentette ki az élőhalott Piłsudski, aki orosz szakos volt a Jagelló Egyetemen. – Már de Custine márki is megírta, milyen, és most is épp ugyanolyan.

– Oroszország a Sátán földi megtestesülése – mondta a vérfarkasnak öltözött arc, aki idetévedt, mert Krakkó kicsi város, és mindenki előbb vagy utóbb ugyanabban a kanálisban találja magát –, mert megtestesíti az összes főbűnt. – És elkezdte kinyitogatni az ujjait. – Kevélység, na, hát nem gőgösek az oroszok, nem beképzeltek, ez a Putyin-fasz a Lavrov-fasszal? Aztán ott van a fösvénység és a zsugoriság, na, hát nem fösvények és zsugoriak, nem veszik el mindenkitől, amit csak akarnak? Grúziától, Ukrajnától, a baltiaktól a sajátjukat, bazmeg, nem tudják rendbe tenni, a másét meg elveszik, és nem eresztik! Hát ilyen fösvények! A csecsenek külön akartak válni, az aprócska Csecsenföld, de nem, inkább egy csomót kinyírtak. Aztán mi jön? Az erkölcstelenség, hát mondja nekem valaki, hogy az oroszok erkölcsösek, korrupció orrvérzésig, a Pussy Riot meg a sitten ül. Mi van még? A harag, ó, baaazmeg, elég meghallgatni, hogy beszélnek, a „szuka”, a „bljaty”, a frászt hozza az emberre, ha csak meghallja…

Piłsudski egyetértőn bólogatott, amitől a bajsza szomorúan lengedezett.

– …aztán a mértéktelenség: láttátok, bazmeg, ezeket az oligarchákat, hogy milyen villáik vannak, hogy pezsgőben fürdenek, bazmeg, hétvégenként szórakozásból tankkal járnak medvét lőni! Az átlagos ruszki meg, bazmeg, reklámszatyorral a fején tocsog ezen a szaron keresztül az eső elől. Aztán az irigység! Hát, ti is látjátok, milyen irigyek ott… na és az, az utolsó, a belső üresség…

– Hát – vakarta meg a fejét Piłsudski –, mondjuk ők pont a lelkiséggel… hát igen.

– Na, de ezt az utolsó bűnt értelmezhetjük közönséges lustaságnak is – mondta a vérfarkas –, és nézd csak meg, micsoda kupleráj van ott, semmi nincs megcsinálva, senkinek nincs hozzá kedve…

A Kutyához ezúttal a Balkán-rajongók érkeztek meg, azt kiabálva, hogy „eppa”, és valami dalt énekeltek, amiben a magánhangzók helyett a mássalhangzókat nyújtották, óbégattak, hogy ebben a komor országban nincs egy rendes hajnalig tartó mulatság, vidámsággal, borral és dajdajjal, csak rosszkedvű és komoly vodkapusztítás meg egymás pofánverése. Ezután bementek a Kutyába, tizenpár perc alatt bebasztak vodkával, és összeverekedtek a csehimádókkal.

* * *

Hazaindultál, mentél a Dietl utca felé, és valamiért, tulajdonképp minden ok nélkül, eszedbe jutott a gyerekkori képzeletbeli barátod, Belfegor. Amúgy Belfegor nem volt teljesen képzeletbeli, volt neki teste is, egy kitömött baba, ami mindig is megvolt, és fogalmad sincs, mikor kaptad. A neve is – Belfegor – rá volt varrva. Belfegor teljesen fekete volt, az arcán viszont bőrmaszkot hordott, ami úgy rá volt erősítve, hogy sehogy sem lehetett leszedni anélkül, hogy az ember le ne tépte volna a fejét.

De te nem úgy kezelted Belfegort, mint egy játékot.

Belfegor az ikertesód volt, a másik önmagad. Most, hogy rágondoltál, az jutott eszedbe, csak azért találtál ki neki saját személyiséget, hogy őt okolhasd minden gyermeki kudarcodért. Mert mindig Belfegor tehetett mindenről, Paweł, őrá toltad át a saját szarságaidat, és ha valamit elszúrtál, akkor még magad előtt is úgy tettél, mintha nem te lettél volna, hanem Belfegor volt, aki rábeszélt, Belfegor engedte meg, Belfegor a hibás mindenért, ő áll minden mögött, a te saját, privát kis Doctor Eviled, önmagad undok darabkája.

„Belfegor, te Jézus Mária!” – gondoltad részegen.

De a látszat ellenére szeretted Belfegort. Beszélgettetek egymással. Igen, Belfegor is beszélt hozzád. Hallgattál rá, és néha tényleg megcsináltad, amire biztatott. Néha egész éjszakákat átbeszélgettetek. A szüleid hallották ezeket a beszélgetéseket a szobádból, elkezdtek rettegni tőled, és pszichiáterekhez küldözgettek. Te meg velük, a pszichiáterekkel, nagyon illedelmesen beszélgettél, és egyszer sem említetted Belfegort, a szüleid pedig nem merték kihajítani. Talán attól féltek, hogy elkezdesz, mondjuk, az olvasólámpával beszélgetni, szóval akkor már inkább Belfegorral. Az valahogy mégiscsak normálisabb. Szóval hazajöttél a pszichiátertől, és mindent elmeséltél Belfegornak, aztán együtt nevettetek az egészen.

Amikor tizennégy éves korodban a szüleiddel átköltöztetek Radomból Krakkóba, Belfegor eltűnt. Krakkóban már nem volt veled Belfegor. Egyszerűen nyoma veszett. És neked ez – erre most jöttél rá – még csak fel sem tűnt.

Fogalmad sem volt, miért pont most jutott eszedbe Belfegor, a Kazimierzben, a Dietl utca felé támolyogva, hiszen az elmúlt tizenöt évben egyszer sem gondoltál rá.

Még egy kicsit el is kezdett hiányozni, de ahogy elhagytad a Dietl utcát, újra gyorsan kiment a fejedből.

* * *

Az egész Óváros, mint egy hatalmas szupermarket, ahol minden árkategóriában és minden minőségben lehet piát kapni: diszkós buli bebaszott lengyel csajok körül keringő külföldiekkel (free rooms, Zimmer frei, szálloda) és fölkúrt lengyel csávókkal, akik fenték már rájuk a macsetét, irodalmi-művészi stílusú buli, berlini hipszter-stílusú buli, Mágikus Kazimierz-stílusú buli, Mágikus Piwnica pod Baranami-stílusú buli, egyetemi kórus-stílusú buli, vitorlás-tengerészdalos stílusú buli, kommunista retróbuli állva, a büféasztalnál, deci vodkával és kocsonyával, vezérigazgató-buli zárás után, elkülönített láundzsban, műbőr kanapékon, behűtött Absoluttal, de valójában közönséges lengyel Wyborowával, mert a csaposok kicserélik. Mert ugyan ki képes megmondani, hogy melyik vodka melyik, ha jégbe van hűtve.

És úgy általában folyóként ömlenek ki a kocsmákból a részegek, óbégatnak és táncolni próbálnak az utcákon, a taxik pedig beleragadnak a fekete vodkafiesztába. Krakkó éjjelenként úgy néz ki, mintha az emberi civilizáció csúcspontja nem is lehetne más, mint egyetlen hatalmas kocsma, egy piálós Disneyland, mintha az egyetlen dolog, ami eszébe jutott az itt élőknek és az idelátogatóknak, az a totális lerészegedés és a fekete krakkói aszfalt és a történelminek tűnő, de a kilencvenes években lerakott sötét kockakő felnyalása.

Tulajdonképpen Krakkóra nem is lenne szükség ehhez a felhajtáshoz, úgysem látszik ki az emberi örvény alól. Tegnap éppen a villogó ördögszarvakkal a fejükön járdaszegélyen ülő bebaszott csajok, a kakasokként egymásnak pattogó vagy részegen barátkozó berúgott kiscsávók alól. Tulajdonképpen lehetne valamivel messzebb, mondjuk valahol Batowicén túl, sőt a błędówi pusztaságban, ott föl lehetne építeni Krakkó díszletét, sőt nem is feltétlenül Krakkóét, bármelyik városét, ha van neki tizenegynéhány egymást keresztező, sűrűn beépített utcája, minden utcán úgy tizenkét különféle kocsmával.

Ogyin huj,{9} ahogy a ruszkik mondják.

Igen, Krakkó továbbra is egy főváros teteme, ugyanúgy, ahogy már a XIX. században is az volt, amikor úgy megrémisztette az odalátogató utazókat. De akkor valódi, rendesen rémség volt, valaha szép paloták és házak romjaiból álló kollekció, amik között lerongyolódott zombikként grasszáltak a helyiek. A városfalak sokkal nagyobb területet foglaltak körbe, mint amekkora a város valójában, mert az időközben összetöpörödött néhány nyomorúságos, a Mária-templom és a Posztócsarnok körül tekergő utcára. Az eredeti erődítmény egyébként is sár és faviskók társaságában omladozott, minden kongott az ürességtől és a bágyadtságtól, a krakkóiak meg, amolyan utolsó erőfeszítésként, főleg faggyúval és disznósörtével kereskedtek.

Most is, még mindig holttest, egy ex-főváros mumifikált teteme, csak épp ki van sminkelve, karneváli jelmezbe öltöztetve, és valakik elektrosokkokkal szökdécselésre kényszerítették. Az egész közepén ott állt a Wawel, a waweli katedrális, ami ebben az egészben úgy néz ki, mint az elveszett szentély az Indiana Jones-ból, amiben, mint egy ZIP-fájlban, összegyűjtve hevert a teljes lengyel történelem. El lehet sétálgatni Nagy Kázmér, I. Ulászló és a Jagellók kriptái között, és hitetlenkedve nézni, ahogy ezek a mitikus alakok valós méretet öltenek. Milyen kicsik lehettek, mennyire közönségesek, törékenyek és tökéletlenek! És mindez, a királyi tetemek, a fogadalmi tárgyak, ereklyék, az egész nemzeti hókuszpókusz, a Wawel fenséges falai, a sasok, zászlók, keresztek, a katedrális kapuja fölött lógó mamutcsontok, Lengyelország egy helyre gyűjtött összetevői, zutaten, ingredients, amiknek elvileg, jól összekeverve, valamilyen (bármilyen) kurva hatást csak ki kellene váltaniuk, ennek ellenére csak erőtlenül hevernek a Wawel-fájlban: wawel.rar, polska.zip, és semmi mást nem csinálnak, csak porosodnak és néha megakasztják a kiránduló iskolások unatkozó tekintetét. A Hubert urak és Halina asszonyok rejtett ásítozását, akik egy szabad hétvégéjükön unalmukban elutaztak Krakkóba, mert tévét sem lehet annyit nézni, és a grillkolbászt is megunja néha az ember. Egyetlen hatalmas mulatság tart még, az egykori lengyel parasztságé, akik, miután könnyedén és észrevétlenül kihajították az országból a nemességet, akik ezt a szerencsétlen nemzetet létrehozták (az igazat megvallva nem feltétlenül nyilvánvaló, mi is történt ezzel a nemességgel, valahogy az egész buli egyszerűen széthullott, ezer év történelme csak úgy kifulladt…), aztán saját maguk öltöztek lengyel tollakba, saját maguk kapták föl az úri-lengyel köntöst, és a saját egykori fővárosuk hulláján olyan táncmulatságba kezdtek, amit korábban senki még csak el sem tudott képzelni – lefokozva a várost egy mezei fogadóvá.

Járt már ez a parasztságnak ennyi év után, nem állíthatod, hogy nem. Járt már nekik, hogy táncolhassanak legendás uraik tetemén. Csak közben a hullákon táncolás olyan gyomorforgató látvány.

És aztán a külföldiek is megérkeztek Lengyelországba. Németek, svédek, angolok, akik tátott szájjal bámulták ezt az elmebeteg, pokolba vezető haláltáncot, ők is beszálltak keringeni a részeg körforgásban, hangosan sikoltozva saját nyelvükön, kiokádva gyomruk tartalmát, sőt gyakran magát a gyomrukat, májukat, patkóbelüket, saját belsőségeikben kúszva a szentek neveit viselő utcák csatornáiban, fetrengve a halott templomoknál és a már lakó nélkül álló régi bérházaknál, a kilencvenes években lerakott történelmi kockaköveken. Krakkó mágikus városát szétbombázta a szintetikus zene, csillog a csecsebecséktől, és csak elvétve lehet benne találni, ha az ember tudja, hol keresse, egy-egy csöndes és békés sarkot, ahova be lehet mászni és megpróbálni kivárni, míg véget ér ez az őrület. Ivás közben, nyilván. Mint mindenki. Kutyaharapást szőrével.

* * *

Na, de most másnapos voltál, és épp a dugóban araszoltál a Hetesen Varsó felé, a Rakowicki temetőnél. A találkozóra siettél, ami meg fogja változtatni az életedet, és letekerted az ablakot, hogy mélyebben belélegezhesd a viasz illatát, a rádióban meg szóltak a hírek: Oroszország megőrült, Kelet-Ukrajnában háború dúl, Lavrov a Kalinyingrádba vezető folyosót emlegeti, mindegy neki, mondja, hogy Lengyelországon vagy Litvánián keresztül, a NATO-nak magának kell eldöntenie, jemu rovno{10}, egyébként meg a Pribaltyika{11} retteg, mert az orosz repülők akkor röpködnek a légterében, amikor kedvük tartja. A tükörképedet vizsgálgattad a visszapillantóban, láttad a saját másnapos szemedet, ezért magadra kacsintottál, hogy földobd magad.

* * *

„Hetes, Hetes – gondoltad – a lengyel utak királynője, az út, ami a lengyel állam gerincoszlopa, a visztulai Lengyelországé, mert az oderai, az teljesen másik történet.”

Az amolyan lengyel gyarmat. De itt, a Hetes, a Heteske mentén nyújtja szét testét Lengyelország, a Lengyelország, the Lengyelország, ez a projekt, prodzsekt, a Lengyelország prozsé, ami pár alkalommal már befulladt, de most újra be van indítva, morog, jár valahogy, brumm-brumm, brumm-brumm, összeszedi magát, próbálja magát újra leírni, és a Hetes az ő Gdańskból Varsón át Krakkóba és a hegyekbe vezető tengelye, keresztülmegy a kellős közepén, feltöri a földet, amiből Lengyelország előomlott, ami Lengyelország esszenciája, ami alakot és tónust ad, mert a Hetes menti valóság adja meg az alaphangot az ország többi részének, mert a Hetes a lengyel centrum, a maradék meg periféria, jóllehet már maga a Hetes is periféria a négyzeten, hej, Hetes, Hetes.

Hetes, mint a hetedik fiú hetedik fia, a hét napjai, a hét sumér démon, a szivárvány hét színe, Róma és a Második Róma hét dombja, a hét ókori tenger, a hét mennyország, a hét hegy és a hét folyó, a pokol hét kapuja, a hét pecsét, a Fenevad hét feje és a Bárány hét szarva, a világ hét csodája és a hét főbűn.

* * *

A lámpák elvileg váltanak, piros-sárga-zöld, de olyan a forgalom, mintha csak viccből tennék: időnként valóban felgyulladt a zöld, de csak két, talán három autónyit haladtál, így rá tudtál csodálkozni a főút bal oldalán a cégtáblákra és reklámokra. Na, kérem szépen, például egy ilyenre: SZOLÁRIUM CUKRÁSZDA, csak úgy, az arcodba vágva, minden magyarázat nélkül, és fogalmad sem volt, hogy itt most egy cukrászda és egy szolárium egyesített ereje teremt-e egy teljesen új minőséget a szolgáltatások piacán, vagy egy cukrászda viseli a „Szolárium” nevet, vagy – mert miért is ne – egy szolárium viseli a „Cukrászda” nevet.

A SZOLÁRIUM CUKRÁSZDA épületére valami hazafias lélek kiakasztotta a lengyel lobogót, annak ellenére, hogy a halottak napja nem nemzeti ünnep. De ez a lélek kiakasztotta, ráadásul azt a változatot, amin sas is van, és a lengyel lobogó büszkén lobogott a narancssárga háttér előtt a lángolórózsaszín SZOLÁRIUM CUKRÁSZDA felirat fölött.

* * *

Különben meg, még szép, hogy ott lobogott, hát hol másutt kellene lobognia? Hiszen a lengyel small business a GDP motorja, az a gazdaság motorja, ennek köszönheti jelenlegi állapotát a Lengyel Köztársaság. A kis- és középvállalkozások alkotják Lengyelországot, pont azok a cégek, amiket a megvetett, kisstílű seftesek és a kilencvenes években felkapaszkodottak hoztak létre, ezek miatt működik úgy-ahogy Lengyelország. Hát, gondoltad volna, hogy éppen ezek a kempingszékekről zoknikkal, cigivel és német vegyiáruval kereskedő csávók lesznek majd ennek az országnak a valódi alapító atyái, nem pedig I. Mieszko vagy Vitéz Boleszló.

Ezekről a seftesekről kellene elneveznünk utcáinkat, az ő nevüket kellene feltenni lepusztult falainkra, nem pedig királyokét, Kościuszkókét vagy olyan tábornokokét, akikről amúgy sem tud senki semmit. Különben is, sokkal jobban illenének oda. Mert hogy néz ki a „Vitéz Boleszló utca” felirat egy pasztellszínűre vakolt ikerházat körülvevő, álbarokkosan girbegurba, sorozatgyártású betonkerítésen, amin egy táblácskán farkaskutya képe van azzal a felirattal, hogy „a kutya harapós, az anyós még rosszabb”? Vagy a „Jagelló utca” felirat egy teljesen szétcsesződött régi házon, aminek a lakói még mindig egyetlen retyóba hugyoznak és szarnak az egész emeleten, és pincéből felhordott szénnel tüzelnek, miközben Jézushoz imádkoznak, hogy csak még ezt a telet bírja ki a tető beszakadás nélkül. Egy olyan házon, ami előtt egy jellegtelen placcon két meghatározhatatlan bádogbódé áll, amikben egy-egy Németországból megpattintott autó rejtőzik az alvázszám átütésére várva. Egy Audi meg egy négyes Golf? He? Vagy ott van a hatalmas „LENGYELORSZÁG KERESZTSÉGÉNEK MILLENNIUMA LAKÓTELEP” felirat, színes lóbetűkkel ráfestve a telep egyik négyemeletesére, amit ugyan most vakoltak halvány kékeszöldre, melegbarna betétekkel, de a falai tövében a kitaposott fűben a sáros pocsolyák keverednek a repedezett járdalapokkal és valami piás-paddal, ahol meleg, dobozos sört isznak, amit a házhoz az őrült kilencvenes években toldott, vakolatlan téglafalú melléképületben működő Żabkából vettek?{12} Hiszen az egész úgy néz ki, mint egy vicc, mintha direkt nevetségesekké akarnánk válni.

Ezekhez teljesen más utcanevek passzolnak, például „A berlini ZOO pályaudvar árusai” vagy „A varsói Kultúrpalota melletti bádog piacbódék védelmezői”. Vagy: „Fóliasátrasok utcája”, „A Lengyel Maszekolás Pionírjai utca”. Esetleg: „Pénzváltótulajdonosok tere”, vagy a „Hollywood videokölcsönző sugárút”. Ők a Haza igazi Atyjai! És mindegyiken nemzeti zászlónak kéne lógnia. Miért is ne, pont így kéne lennie.

* * *

Áttekertél a következő csatornára, talk show, a műsorvezető rádióreklámokat elemzett, és az jön ki neki, hogy a lengyel rádiókban leggyakrabban emésztési zavarok elleni szereket reklámoznak, gyomorégésre, puffadásra és így tovább. Szemléltetésül megkérte a szerkesztőt, akit csak Misieknek szólított, hogy játsszon le egy példareklámot, és Misiek berakta: „amikor fel vagy puffadva, a hasadban rezesbanda”. Röhögcséltél, Paweł, és rágyújtottál egy cigire, igen, cigizel a kocsiban, és akkor mi van, mi ez az új divat, hogy nem lehet a kocsiban cigizni, erre való az autóillatosító, hogy erősebben illatozzon, mint ahogy a cigi bűzlik. Közben meg Misiek, mint aki szárnyakat kapott, berakta a következő reklámot: „Ha beleidben gázok uralkodnak – énekli valami bariton – nem maradhatsz gáncstalan lovagnak”, aztán a következő: „Utolsó gyomorégés – ezúttal a Szomorú vasárnap dallamára –, holnap mi elválunk, holnap mi búcsúzunk csendes szuszogással. Még ha felfalnék száz kolbászt halomba, akkor is vehetném kedvesem karomba”. Itt drámai szünet következik, majd az énekes újra belekezd, még drámaibb hangon, az ember már egészen beleborzong: „Hisz itt van a Reflogast, elérhetem bárhol, távozz tőlem reflux, keress helyet máshol”.

* * *

Szomjas voltál, Paweł, a másnaposságtól, szomjas voltál, és már elképzelted, ahogy mindjárt behajtasz egy benzinkútra, és veszel magadnak egy ice tea-t, mert a zájsztí csodát művel a másnapossággal, az egyik legjobb dolog, amit Amerika adott a világnak, a Dél nektárja; a redneckek verandákon, hintaszékben ülnek, duplacsövű winchester a térden, jeges teával teli pohár a kézben. Vagy közepesen szénsavas ásványvízzel, ó, a közepesen szénsavas ásványvíz még jobb… Ebben a pillanatban a szemedbe ötlött egy műanyag flakon, ami az anyósülés előtt hempergett. A Dr Pepper feliratot viselte, ráadásul félig tele volt. Vagy félig üres, nyilván, de abban a helyzetben, amikor megláttad, kiszáradva, az élettől elgyötörve, mégiscsak félig teli. Mert a Dr Pepper egy újabb csodás dolog, amit Amerika adott a világnak, ó, főleg hidegen, és ha már napok óta itt hányódik a padlón, akkor biztosan hideg, elvégre közeleg a tél.

Letekerted a kupakot, figyelmesen, fel-felpillantgatva, hogy közben senkibe se hajts azért bele. Aztán egy húzásra legurítottad a felét.

És kikerekedett a szemed.

Eltartott egy pillanatig, amíg másnapos szinapszisaidhoz elért, hogy épp ledöntöttél a torkodon jó pár deci, vodkával bekevert Dr Peppert.

– Ó, bazmeg – jajdultál fel. – Ó, bazmeg.

Valaki itt hagyta neked ezt a Dr Peppert valamelyik buli után, amikor épp nem ittál, és te fuvaroztad haza az embereket, valaki itt hagyta, biztos, valamelyik undorító piás haverod, valamelyik alkoholista állat.

És ezért most ittasan ülsz a volán mögött.

Szuper.

Bánatodban még egyszer meghúztad az üveget. Most már úgyis késő bánat, most már úgyis van alkohol a véredben, menned meg muszáj, mert holnap reggel nagyon fontos találkozód van Varsóban, Nagyon Fontos Találkozó Varsóban. Na, így már sokkal jobb, nagybetűkkel, a másnaposság meg ennek hála valahogy elmúlt.

Letetted a Dr Peppert a műszerfalra.

Átkapcsoltál egy másik adóra, a Radio Maryja jött be, ahol a bemondó hangja épp egy számlaszámot adott meg, lassan, artikuláltan, mintegy nagy betűkkel: „KETTŐ, NÉGY, NYOLC, NÉGY DARAB NULLA, NYOLC, NYOLC, megismétlem…”

Megint elkapcsoltál, a lengyel királyi adó kettes csatornája szólalt meg, egy beszélgetés ment az utolsó népi hegedűssel Wołów helységből, Kielce környékéről. Az interjúztatónak nem nagyon volt ötlete, mit kérdezzen, ezért belevágott a közepébe:

– Na, és hogy megy az élet?

– Hát, valahogy megyeget – mondta a hegedűs, és elkezdett játszani. Cin-cin, trallalalla, egy pillanatra abbahagyta. – A háború előtt rosszabb volt. A németek alatt rossz volt, utána, a háború után jó volt, aztán megint rossz volt, most meg már, basszameg, nem tudom, mert elvesztettem a hivatkozási pontomat. – És újra elkezdett játszani. Rázendített, húzta, tépte a húrokat. – Jędrzejówi úton menvén – énekelte – sárban megállott a tehén, emberhangon elregélte, közel már a világ vége, de megmarad Lengyelország, hírét fenségesnek mondják…

Cin-cin, trallalalla.

– Lengyelország egykor nagy volt, egész földön hatalma volt, s egyszer újra nagy lesz végre, örök lesz a dicsősége.

Cin-cin, trallalalla.

* * *

Hát, látod, így megy ez.

* * *

Már ki is értél a városból, a Hetes tárva-nyitva állt előtted, ah, az út Varsóba, át a bájos Słomnikin, a feledhetetlen Miechówon, Jędrzejówon, amit látni kell és meghalni, Kielcén, Közép-Lengyelország metropoliszán, az energikus Skarżysko-Kamiennán, a lendületes Radomon, a büszke Białobrzegin, a méltóságteljes Grojecen.

És íme, megpillantottad az elsőt a Hetes hét csodája közül. A Hetes Első Csodája. Épp egy vasúti híd alatt mentél át, amire a bécsi győzelmet és Sobieski János királyt graffitizték föl. Nagyon bejött neked: a bécsi csata egy undorító betonviaduktocskán, ami tele volt baszva reklámokkal, olyanokkal, mint valami BALFÉKBETÉT KÁEFTÉ, valami TEMÜDZSIN BIZTONSÁGI SZOLGÁLAT, valami BARTEK THE OAK TÖLGYFA PARKETTÁK (ami, nem tudni, miért, egy hatalmas csöcsű csajjal reklámozta magát, csakhogy a csöcseit nem más, mint magának Barteknak{13} a fotosoppal bepésztelt fotója takarta), és reklámmolinókkal, amiken olyan drámaian hangzó kinyilatkoztatások álltak, mint: TÖRMELÉKET ÁTVESZEK ÉS BÁRMIT MEGHEGESZTEK.

János király egyenesen a kaszálatlan gazból bukkant elő, az arcát benőtte a vasúti töltésen növekvő dzsindzsa, és ezt a dzsindzsát senki nem vágta, senki nem gondozta, mert Lengyelországban vagyunk, nem valami Németországban, mert a lengyeleknek, bazmeg, van érdekesebb és fontosabb dolga is, mint bokrokat visszavágni, miféle idióta munka ez, bokrot vágni, mekkora hülye az, aki bokrot vág, mikor itt a világ dolgait tárgyalják meg, mikor itt szombatonként vodka mellett a világ megmentése zajlik, mikor itt a világegyetemet hegesztik és törmeléket vesznek át, így hát a bokrok belenőttek János király arcába, János király mellett még valami választási jelölt plakátjai is kimeredeztek a dzsindzsából; Smuteknek{14} hívták, és az arca passzolt is ehhez. Ettől az egésztől balra egy elvadult szérű húzódott összevissza leparkolt autókkal, úgy álltak, az egyik itt, a másik ott, mintha mongol lovak szaladtak volna szét a széles, szemmel befoghatatlan sztyeppén. A szérű mellett térkő húzódott, bizony, bizony, mondom nektek, ha Lengyelországban valaha kitör a forradalom, annak jelképe a térkőkocka lesz.

Benzines palack és térkőkocka van nálunk, becéloztunk vele téged, becéloztunk vele téged.{15}

És az egész hóbelevanc között, az óriásplakátok, a csöcsök, a szérű, a térkő, a dzsindzsa, az EQUUS POLONUS MECHANICUS gumiszervizek között – lengyel huszárok rohamozták a törököt, felmentették Bécset, a borotvált János király jogart lóbált, harcsabajszot meresztett, homlokot ráncolt, és ez az egész graffitis festékszóróval volt felfújva, itt-ott ferdén, mint az egész ország, mint egész Lengyelország; most, itt, a krakkói föld ezen a darabkáján Lengyelország egésze nyilvánította ki magát.

Mammon

És képzeljétek, ebben az egész kuplerájban ott állt Geralt, a vaják,{16} és stoppolt.

A szemed akkorára kerekedett, mint egy teniszlabda, nézted, és nem hitted: Geralt. Hosszú, fehér haj, vaják-bőrszerkó, még a kard markolata is ott a válla fölött, csak Keszeg, a kanca nem volt sehol, de hát Geralt nyilván pont azért stoppolt, mert valahol elhagyta.

Az mondjuk elég furcsa volt, hogy valahogy olyan kövérkés. Kicsit túl kövér és túl alacsony volt Geraltnak, igazából jobban emlékeztetett törpére, mint rendes vajákra. A tiédhez hasonló szomorú, másnapos szemmel nézte a hetes számú országos főutat, és a remény legkisebb jele nélkül tartotta fölfelé a hüvelykujját.