John Beattie-nek

„Ha annyi virágom volna, ahányszor eszembe jutottál… örökké a kertemben sétálhatnék.”

Alfred Lord Tennyson

Első fejezet

– Úristen! Alig hiszem el, hogy hagytalak, hogy rábeszélj erre!

– Én beszéltelek rá? – vonszoltam magam merev lábbal az épület felé, amely egykor a Butler Falls-i fűrészmalom volt. Nedves ruháim rám nehezedtek, a hideg szél jeges fuvallatot csapott az arcomba. Ha még jobban vacogna a fogam, akkor bizonyára ki is törne. – Te akartál mindenáron jönni.

Jordan zihálva ért utol, rövid, szőke haja vizesen a fejére lapult. Belökte a faajtót, amely hangos nyikorgással fordult el a rozsdás zsanérokon. Mire én is beléptem, már zseblámpát is elővett a nejlonzacskójából. Letette a lámpát egy felfordított fahordóra, és gyorsan vetkőzni kezdett.

Erősen reszketve én is így tettem. Zsibbadt ujjaimmal fél percig is szöszmötöltem, mire ki bírtam gombolni a farmert. Amikor már csak bugyi és melltartó volt rajtam, kivettem a kabátomból a műanyag zacskót, amelybe váltásruhát gyömöszöltem. Meglátszott a leheletem, amint a száraz farmert próbáltam felrángatni vizes lábszáramon; kis híján hanyatt estem.

Jordan felém irányította a fénypászmát, amivel elvakított.

– Azt ugyan mondtad, hogy melegen tudsz tartani a folyóban, de arról egy szót sem ejtettél, hogy befagy a seggem, mire száraz ruhát tudok húzni.

Felsóhajtottam, amikor végre felhúztam a vastag pulcsit. Ugyan nem volt olyan meleg, mint egy kabát, mégis jobban esett, mint vizes ruhában lenni. Zoknit és cipőt húztam, majd felegyenesedtem, hogy választ adjak neki.

– Azt mondtam, le tudunk jutni a folyón, és itt is vagyunk. Oké, egy aprócska részlet kimaradt. De ismerd be, briliáns terv volt.

– Valóságos zseni vagy! – Nem láttam az arcát, de bizonyára jellegzetes gúnyos vigyora ült ki rá. – Ha nem szenvedünk fagyhalált, akkor ez minden idők legcsodálatosabb szökése. Mondjuk még most sem bírom felfogni, hogy úsztunk le élve azon a sebes folyón egészen a városig.

– Ismersz, vadóc és kiszámíthatatlan vagyok – vettem ismét kézbe a műanyag zacskót, mert volt még benne egy összehajtogatott kék póló, amelyet a pulóverem alá tettem, és betűrtem a nadrágom övrészébe. Nedves kabátom belső zsebéből elővettem egy gondosan becsomagolt ezüsttőrt, amelyet szintén a farmerembe dugtam. Jordant meg sem kellett kérdeznem, van-e fegyvere, szerintem még aludni is késsel szokott.

– Kezdem azt hinni, bármire képes vagy – engedte le a zseblámpát. – Szerinted már tudják, hogy leléptünk?

Kicsavartam a vizet a copfomból, és az ajtó felé indultam.

– Igen, vagy ha még nem, akkor nemsokára. És először a városban keresnek majd. Úgyhogy le kell lépnünk innen, mielőtt, megtalál…nak.

Jordan utánam jött az épületen kívülre.

– Nem akarnék Nikolas közelében lenni, amikor rájön, hogy leléceltél. Biztosan ledobja a láncot. Most mondom: ha elkap bennünket, téged foglak pajzsként használni. Akkor veled foglalkozik majd, nem velem.

– Nagyszerű barát vagy.

A kezemre fújtam, aztán összedörzsöltem a tenyerem, majd a hónom alá dugtam. Miért is nem hoztam kesztyűt? És sapkát? Tekintetemet átfúrtam a sötéten, balra valami útféle sejlett fel, arrafelé kezdtem el szaladni.

Jordan mellettem kocogott.

– Erős túlélési ösztön dolgozik bennem, ezért akartad, hogy veled jöjjek.

– Nem is így volt – robbant ki belőlem a nevetés. – Nem rémlik, hogy megzsaroltál?

– Csupán arra világítottam rá, lehet, hogy frankó erővel bírsz, de harcosnak csapnivaló vagy, és szükséged van valakire, aki olyan, mint én.

– Azt is mondtad, elmondod Nikolasnak, mit tervezek, ha nem jöhetsz velem.

– Úgysem tettem volna meg – köhintett egyet. – Csak nem akartam egyedül ott maradni, miután Liv…

– Tudom.

Csend borult ránk, egyikünk sem volt képes beszélni Oliviáról. Csupán egy hónapja ismertem, mégis mélyen megrázott a halála. Tudtam, Jordan is így érez, bár igyekezett erősnek mutatkozni.

Az út sötét volt, az éjszaka csendes, csupán lépteink zaja hallatszott. Öt perc után úgy éreztem, ráfagy a hajam a koponyámra, de legalább a mozgás felmelegített. Öt perccel később értünk ki a főútra. A nyíltabb terep arra ösztönzött, hogy szaporázzuk lépteinket, és igencsak ziháltam, mire elértük az épületet, amelynek tulajdonosa az egyetlen ismerősünk volt Butler Fallsban.

Jordan becsengetett, mire Derek Mason nyitott ajtót, és elkerekedett a szeme, ahogy végigmért minket.

– Hát veletek meg mi történt? – tessékelt be a meleg házba. – Hol van a dzsekitek, és miért vizes a hajatok?

– Hosszú történet – felelte Jordan, majd a nappaliban található kandallóhoz lépett. – Azt hittem, Wes is itt lesz.

– Hatkor jön. Negyedóra múlva. – Derek ide-oda kapkodta a tekintetét köztem és Jordan között, mint akinek fogalma sincs, mire vélje az egészet. – Biztos nagyon fáztok. Hozhatok plédet vagy valami meleg italt? Forró csoki, tea?

– Egy forró csoki nagyon jólesne – villantottam felé hálás mosolyt. – És ha van hajszárítód, azt is megköszönném.

– Persze. Az emeleti fürdőszobában van. Felrakom a vizet.

Derek kiváló házigazda volt. Ugyan csak két héttel korábban ismerkedtünk meg, akkor mégis megtett mindent értünk, hogy otthonosan érezzük magunkat. Aztán feltűntek a frissen vámpírrá alakult barátai, akik megpróbáltak megölni. Szerencsére már nem emlékezett rá, mert a mohiri gyógyítók tettek róla, zúzódásairól pedig azt hitte, akkor szerezte őket, amikor Jordannek és nekem mutatta meg a farmot, és leesett a szénapadlásról. Arról fogalmam sem volt, Tristan milyen mesét adott be neki eltűnt barátairól.

Öt perccel később már forró csokival melengettük magunkat, és először nem fáztam azóta, hogy elhagytuk a folyót. A nappaliban ültünk, Jordan és Derek élénk társalgásba merült, én pedig az órát bámulva vártam Derek barátját.

Öt perccel hat előtt kopogás hallatszott, mire úgy felugrottam, hogy majdnem kilöttyent a forró csoki. Magas, szőke, huszon-egynéhány éves srác lépett be az ajtón. Felismertem a buliból. Derek bemutatta West, aztán azonnal a tárgyra tértünk.

– Megkaptad a pénzt, amit reggel utaltam? – tudakolta Jordan Westől.

– Igen, köszi! – Benyúlt a kabátjába, és összehajtogatott papírokat vett elő. – Itt vannak a dokumentumok. Teletankoltam, ellenőriztem az olajszintet. Készen áll.

– Remek! – Felálltam, és a konyhába vittem a bögrét. – Köszi, Wes, hogy segítettél nekünk, bár nem adtunk sok időt. Neked pedig köszi a forró csokit, Derek.

Derek utánam jött.

– Nagyon sietős nektek. Minden rendben van?

Elöblítettem a bögrét, és ránéztem. Meglehetősen aggódó arckifejezést öltött, ezért megpróbáltam valami megnyugtató sztorival előállni.

– Találkozunk pár barátunkkal Boise-ban – sietett a segítségemre Jordan, és úgy mosolygott a srácra, hogy attól az elfelejtette, mit is akart mondani, és inkább csak bólintott.

Igyekeztem palástolni a mosolyomat. Jordan nem csak a harcban halálos.

– Valami azt súgja, reszkethet Boise – nevetett Wes.

– Az már biztos – vigyorodott el Jordan, és feltartotta a kezét. – A kulcsok?

Wes elővette a zsebéből, és Jordannek adta.

– Ez nem automataváltós, tudsz ilyet vezetni, ugye?

– Hát persze, ki ne tudna! – kérte ki magának.

Én inkább egy szót sem szóltam.

A két srác kikísért a kocsifelhajtón álló régi, fehér Ford Escorthoz. Mindkettőjüknek megköszöntük a segítséget, aztán kinyitottuk a kocsi ajtaját, és csak remélni tudtam, hogy jól működik benne a fűtés. Jó hideg estét fogtunk ki.

– Várjatok egy kicsit! – szólalt meg Derek, majd berohant a házba, és két polárdzsekivel tért vissza. – Vegyétek fel, mielőtt halálra fagynátok.

Nem akartam elfogadni, mert ki tudja, mikor tudjuk visszaadni, ám Derek ragaszkodott hozzá.

– Anyám folyton vásárol nekem, nagyon sok van belőle – mondta.

– Köszi! – Felvettem az egyiket, a másikat Jordannek adtam, aztán beültünk a kocsiba, és érzékeny búcsút vettünk a két fiútól.

– Indulás! – eresztett meg egy széles mosolyt Jordan. – Irány Boise!

– Ha odajutunk, megünnepeljük!

Körbepillantottam, és szinte már vártam az ismerős érzést az elmémben. Butler Falls csupán pár mérföldnyire esik Westhorne-tól, Nikolas seperc alatt itt teremhet. Csak ez az egy esélyem van. Ha elkapnak, nincs több dobásom. Nikolas tesz majd róla.

Jordannel feszülten, a lehető legkisebb feltűnést keltve hajtottunk el Butler Fallsból. Egyszer feltűnt egy fekete terepjáró mögöttünk, mire a szívem heves kalapálásba fogott, ám szerencsére leparkolt az egyik üzletnél. Mire kiértünk a városból, a gyomrom fájdalmasan összerándult, Jordan pedig erősen szorongatta a kormánykereket. Mindketten hangosan fellélegeztünk, amikor végre kiértünk a főútra, és nekilódultunk.

Nemsokára Jordan a rádióval kezdett el babrálni, én pedig felvettem a fűtést, mert nagyon fázott a lábam. Jó lett volna a bakancsom, de nem fért volna be, és bizonyára valaki észre is vette volna, ezzel pedig búcsút mondhattunk volna szökési terveinknek.

Még mindig alig hittem el, hogy megcsináltuk. Az erődítmény kétségtelenül felbolydul a hírre, hogy leléptünk. Hagytam hátra levelet, amelyben mindent elmagyaráztam, ám aligha teszik közszemlére.

Nate-et feltehetőleg feldúlja a hír. De én mindezt érte és a többiekért teszem. Senki sincs biztonságban, amíg él a mester. Az egyetlen kapocs hozzá Madeline, én pedig biztos voltam benne, hogy David segítségével ráakadunk. Nem lennék most itt, ha nem hinnék benne.

Nem csak Nate lesz feldúlt a hír hallatán. Valami a szívembe markolt, amikor Nikolasra gondoltam. Már most hiányzott, és azon tűnődtem, vajon mikor látom újra. Elmém hátsó traktusából szomorú suttogást hallottam: Solmi. A bennem lakozó démon nem értette, miért hagyjuk el Nikolast. Ezúttal képtelen voltam megnyugtatni.

Elképzeltem Nikolas reakcióját, amikor meghallja a hírt. Azóta nem beszéltünk, hogy előadta a tervét, miként bújtat el a mester elől. Kétszer is eljött hozzám, ám én nem nyitottam neki ajtót, pedig nagyon nehéz volt megállni. Nikolas ravasz, ha látta volna az arcom, azonnal rájött volna, miben mesterkedem.

Később nem keresett, ám tudtomra adta, jobban ismer, mint ahogyan én azt képzelem. Amikor a szobámat elhagyva a manézsba indultam, a semmiből felbukkant, majd a nyomomba szegődött Niall és Seamus. Akkor sem tágítottak, amikor sétálni vittem a pokolfajzatokat, pedig szemlátomást feszültek voltak Hugo és Woolf közelében. Amikor a főépület felé vettem az irányt, Chris vette át a bébicsősz feladatokat. Nikolas talán enged valamennyi teret, de nem kockáztat semmit.

Vajon tudja már, hogy leléceltem? Megtalálta a levelet, amit a szobájában hagytam? Mérges lesz. Dacára annak, hogy bizonyára nem ért velem egyet, magyarázatot kellett adnom neki, és biztosítanom afelől, hogy az egésznek semmi köze a kötelékhez. Ha hittem volna abban, hogy meg tudom győzni, akkor gondolkodás nélkül megpróbáltam volna. Ám abból az arckifejezésből, amit akkor láttam rajta, amikor előadta, hogy elrejt a mester elől, tudtam, reménytelen.

– A fenébe!

– Mi történt?

Hátrafordultam, mert azt hittem, valaki üldöz.

– Elfelejtettem azt az átkozott kardot.

Jordanre meredtem, és vártam, hogy a szívem felvegye a normál ritmust.

– A kardodat?

– Igen – sóhajtott nagyot. – Sosem találok ennél jobbat.

– Így is alig tudtunk elszökni, Jordan. Ha valaki meglátott volna a karddal, tudta volna, hogy rosszban sántikálsz.

– Igazad van, de attól még jól jönne.

– Majd lesz másik. – Körbenéztem. – Milyen messze vagyunk?

– Húsz perc, és ott leszünk. Egy kicsit túlléptem a sebességhatárt.

Hamarosan feltűntek Boise fényei, aztán azon kaptam magam, hogy forgalmas városi utcákon haladunk. Jordan jól vezetett, kiváltképpen ahhoz mérten, hogy élete nagyobbik részét egy mohirierőd falai mögött töltötte. Amikor szóvá tettem, elmosolyodott, és azt felelte, a Butler Falls-i srácok szívesen kölcsönadják az autójukat.

Párszor azért eltévedtünk, aztán megtankoltunk, végül elértük az úti célt. Jordan a St. John-katedrális mellett parkolt le, én pedig heves integetésbe kezdtem a két alaknak, akik a lépcső tetején található nagy ajtó mellett álltak. Odakocogtak az autóhoz, Jordan kinyitotta a csomagtartót, ők pedig belerakták nagy hátizsákjaikat.

Roland mögém szállt be, kezével megdörzsölte a combját.

– Mi tartott ilyen sokáig? Majdnem befagyott a seggünk.

– Miért nem mentetek be? – fordultam hátra.

– Bementünk, de elég volt egy misét végighallgatni – grimaszolt Peter. – Már órák óta várunk.

– Szegények – cukkolta őket Jordan. – De legalább nektek nem kellett a folyóból kimászva mérföldeket mászkálni csuromvizesen.

– Miről beszélsz? – hajolt előre Roland.

– Mielőtt előadnánk nektek csodás szökésünk történetét, valaki mondja meg, hová megyünk – sóhajtott fel Jordan.

– Salt Lake Citybe – feleltem.

Mindhárman engem bámultak.

– Davidnek van ott egy barátja, aki laptopot és mobiltelefonokat ad nekem. Arra mehetünk Albuquerque felé.

Jordan szólalt meg először.

– Az vagy hatórányira van innen.

– Csak öt. Utánanéztem.

– Nem lenne jobb inkább itt megszállni, aztán reggel indulni? – kérdezte Roland.

– A várost egy órán belül ellepik a mohirik… ha még nem történt meg eddig. Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én addigra már nem szeretnék it lenni.

– Igaza van – helyeselt Jordan. – Már biztosan van itt egy csapat, és csak többen lesznek, ha kiderül a szökés.

– Meg fog szakadni a szíve, ugye? – támasztotta az állát Roland az üléstámlámnak.

Nem kellett megkérdeznem, kire gondol.

– Valószínűleg.

– Még nem késő visszafordulni – érintette meg a hátam.

– Nem fordulok. Meg kell tennem, de megértem, ha valaki meggondolta magát.

– Oda megyünk, ahová te – jelentette ki Roland ellentmondást nem tűrően, mire a többiek helyeseltek.

– Reszkess, Salt Lake City, jövünk! – kapcsolt sebességbe Jordan, majd elhagytuk a templom parkolóját.

– Hogyan sikerült kisurrannotok? – dőlt hátra az ülésben Roland.

Jordannel egymásra mosolyogtunk, aztán ő vetett egy pillantást Rolandre a válla felett.

– Nem volt könnyű. Miután elmentetek, Sarát két testőr őrizte folyton. Persze nem nehéz kitalálni, kinek a parancsára.

– Meglep, hogy Nikolas másra bízta ezt a feladatot – mondta Roland.

– Nem igazán voltunk beszélőviszonyban – pillantottam le a kezemre.

– És ez mióta akadály neki?

– Végül is itt vagytok, szóval mégsem voltak olyan jók a testőrök – horkantott fel Peter.

– Nem ismered Seamust és Niallt – vetettem ellen.

– Amikor rájöttünk, hogy ezek mindenhová elkísérik, kreatívnak kellett lennünk. Végül is Sara ötlete volt – kuncogott Jordan. – Csapdát állított nekik, ők pedig szépen beleestek.

– Sahir felel a manézsért, de megsérült a támadásban, így a gyengélkedőre került, néhány napig még lábadozik – vettem át a történet fonalát. – Vacsora közben odamentem, hogy megetessem az állatokat. Jordan is velem jött.

– Hiszen olyan jó barát vagyok.

Grimaszolva folytattam:

– Seamus és Niall odakinn várt, míg egyenként megetettem az állatokat, Jordan pedig Sahir irodájába ment, ahonnan mindent szemmel tarthatott a biztonsági kamerák révén. Amikor jelet adtam, leoltotta a lámpákat.

– De a harcosok jól látnak a sötétben, nem? – kérdezte Roland.

– Igen. És ők Sara után mentek, mi pedig pontosan ezt akartuk – kuncogott Jordan. – Aztán Sara odapörkölt nekik.

– Nem mondod! – nevetgélt Roland.

– Csak egy kicsit. Csak addig, míg el nem vettem a rádiójukat, és be nem zártam őket Alex ketrecébe. Mire kiléptünk az épületből Jordannel, már szitkozódtak, hogy ránk szabadítják az egész tábort. Úgy számoltam, hogy egy óráig még biztos nem néz be senki a manézsba. De azért nem kell ott tölteniük az éjszakát az ír tesóknak.

– És most jön a legjobb rész – vette át a szót Jordan. – Lefogadom, azt hiszitek, az erdőn keresztül szöktünk meg, ugye? Hát nem! A folyóba ugrottunk.

– Na persze – dünnyögött Peter. – Most komolyan, hogy szöktetek meg?

– A folyón át. Az erőmmel melegen tartottam magunkat, és oda vitettem magunkat, ahová szerettem volna.

Azután jött az ötlet, hogy Jordannel oda menekültünk a vámpírtámadáskor, és egészen az erődig vitettük magunkat.

Peter álla leesett, Roland pedig ránk ripakodott:

– Elment az eszetek?! Meghalhattatok volna!

– Eléggé jól tudom irányítani a vizet. Biztonságban voltunk. Nem mellesleg Feeorin és Fiannar egész végig mellettünk volt.

– Micsoda? – rántotta meg a kormánykereket Jordan, mire az autó kacsázni kezdett. – Hogy érted, hogy ott voltak mellettünk?

– Szerintem szeretnek vigyázni rám. Párszor láttam őket. Nem akartam elmondani neked, hátha megrémítenek. A kelpie-knek nincs valami jó hírük.

– Nem véletlenül! Miért nem mondtad el akkor, amikor kijöttünk a vízből?

– Azon aggódtam, hogy ne fagyjunk halálra, és kijussunk a városból. Akkor nem tűnt időszerűnek. – Elmeséltem Rolandnek, hogy találkoztunk Derekkel és Wesszel és hogy megvettük az autót. – És most itt vagyunk.

– És most itt vagyunk – Roland egyszerre tűnt izgatottnak és nyugtalannak.

– Elhoztátok a cuccainkat, ugye? – kérdeztem, mire bólintott.

Tisztában voltam vele, hogy hátizsákkal nem tudtunk volna megszökni, ezért odaadtuk a fiúknak a holmijainkat, hogy gyömöszöljék a saját zsákjukba. Ha eljutunk Salt Lake Citybe, vehetünk magunknak hátizsákot.

– Taposs bele, Jordan! – nógatta Roland. – Nem szívesen botlanék mohirikbe a flancos kis trükkötök után. Valami azt súgja, megorroltak rátok.

– Már azt csinálom, farkasfiú.

A sebességmérőre pillantottam, és láttam, hogy több mint száznegyvennel megyünk. Csak nehogy lekapcsoljanak gyorshajtásért. Jordannek jogsija sincs, az autón pedig nincs biztosítás. Még csak az kéne, hogy valami oktondi rendőr megállítson.

Amint felértünk az autópályára, Albuquerque-re és Madeline-re terelődött a szó. Most, hogy egyre közelebb kerültem hozzá, nem nagyon tudtam, mit fogok mondani neki. Nem a kellemes viszontlátás élménye vár rám. Madeline teljesen ismeretlen számomra, és olyan információt birtokol, amely szeretteim biztonságának a záloga.

Egy óra után elült a társalgás, én pedig a gondolataimba merültem. A sikeres szökést követően felütötte fejét a bűntudat. Nehezemre esett elképzelni, mit reagál Tristan és Nate, ha kiderül, mit tettem. A nagyapám majdnem olyan oltalmazó volt, mint Nikolas. Megígértem magamnak, hogy annyiszor lépek kapcsolatba velük, ahányszor csak tudok, de persze tisztában voltam vele, ez nem nyugtatja meg őket. Elképzeltem, hogy felhívom Nikolast, mire nagyot nyeltem. Hiánya máris fájdalmasan mart a szívembe.

– Ébredj, Sara!

– Tessék? – Kinyitottam a szemem, és kiegyenesedtem az ülésben. – Bocs, nem akartam elaludni.

– Alhatsz nyugodtan, csak ne kezdj el ragyogni megint.

– Micsoda?

– Úgy ragyogtál, mint valami óriási világító rúd – felelte Jordan anélkül, hogy levette volna a szemét az útról. – Nehéz úgy észrevétlennek maradni, hogy közben még egy űrállomásról is látható vagy. Gyakran megesik?

– Fogalmam sincs. Vagyis nem hinném. – Felemeltem a kezem, de semmi furát nem láttam rajta. – Egy hónapja volt pár hasonló kisebb incidens, amikor elkezdett megmutatkozni az erőm. Azt hittem, nem lesz több, miután megtanultam uralni az erőmet. De ezek szerint most megint kezdődik.

– Ha ez a kicsi, milyen lehet a nagy? – füttyentett Roland.

– Korábban nem ragyogtam, ez valami új.

Biztos voltam benne, ez nem normális dolog. Aine ugyan mondta, hogy nőni fog az erőm, de azt nem, hogy mikor ér véget a folyamat, és nekem fogalmam sem volt, mire számítsak még.

– Ne aggódj, majd rájövünk, mi ez – biztatott Roland.

Jóval elmúlt éjfél, mire Salt Lake Citybe értünk. Nem én voltam az egyetlen, aki felsóhajtott. Hosszú nap állt mögöttünk, egy ötórás utazás pedig bárkit kimerítene.

– Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én hullafáradt vagyok – ásított hangosan Roland. – Mit szólnátok, ha keresnénk egy motelt?

– Jó ötlet! – helyeselt Peter.

– El kell mennem David barátjához a cuccokért – vakartam meg a tarkómat.

– Most? – fakadt ki Jordan. – Már nagyon késő van.

– David azt mondta, hogy Kelvan nappal alszik. Ha most nem megyünk el hozzá, akkor holnap estig kell várnunk, és én nem akarok két éjszakát tölteni itt.

– Oké, de előbb álljunk meg egy benzinkútnál. Mindjárt szétrobban a hólyagom.

– Nekem is – csatlakozott Peter.

Elővettem a farzsebemből a papirost, amelyre felírtam a címet. Térkép is kell, hiszen egyikünk sem ismerős a városban.

Nem tartott sokáig, mire ráakadtunk egy kútra. Mind a négyen a vécé felé vettük az irányt, utána pedig vásároltam térképet, vizet és pár szendvicset. Nem a legideálisabb, de reggelig jó lesz. Mire kiértem, Jordan már megtankolt. Elmajszoltuk a szendvicseket, közben azon morfondíroztam, hogy nem lesz olcsó mulatság négy éhes bendőt tömni. Aztán elhessegettem magamtól a gondolatot; majd később foglalkozok vele, előbb meg kell találnunk David barátját.

Peter kuncogott, amikor kiterítettem a térképet.

– Miért vesztegeted az időt ezzel, amikor a telefonunkban is meg tudjuk nézni?

– Mert most még nincs egyikünknek sem – feleltem, miközben a térképet bogarásztam. – Kidobtátok a tiéteket, nem?

– Hát…

Felkaptam a fejem, hátrafordultam az ülésen, és egyenesen Peterre meredtem.

– Ugye kidobtátok a telefonotokat a repülőtéren?

Peter elvörösödött.

– Úgy gondoltuk, talán még hasznát vehetjük.

Felnyögtem, és a halántékomra tettem a kezem, hátha elkerülöm a szörnyű fejfájást.

– Peter, a mohirik nagyon jók az emberek felkutatásában. Szerinted mennyi időbe telik, mire rájönnek, hogy együtt vagyunk? Most azonnal meg kell szabadulnunk a telefonoktól!

– Tényleg ilyen jók? – kérdezte Roland.

– Nikolasról van szó – felelte Jordan. – Szerinted?

Roland elővette a telefonját, és feltartotta.

– Mit csináljak vele? Dobjam a kukába?

– Nem, az nem jó megoldás. Adjátok csak ide! – húzódott széles mosolyra Jordan szája. – Van egy ötletem.

A két vérfarkas engedelmeskedett, mire Jordan kiszállt az autóból, és a kútfejek irányába indult, ahol egy lakóautó állt. Eltűnt mögötte, majd egy perccel később a telefonok nélkül bukkant fel. Önelégült mosollyal csusszant vissza a kormánykerék mögé. Mielőtt megkérdezhettem volna, mi lett a telefonokkal, a kutat éppen elhagyó lakóautóra mutatott.

Pár másodperccel később leesett a tantusz. Az autón Alberta állambeli rendszám volt.

– Remek!

– Remélem, Nikolas szereti Floridát. – Vigyorgott, mint a tejbetök. – Látod, megmondtam, hogy jó hasznomat veszed.

Pár perc keresés után ráakadtunk Kelvan címére a térképen, Jordan pedig megtalálta az odavezető ideális útvonalat. Húsz perccel később egy komor négyszintes épület előtt parkoltunk le. Jordan leállította a motort, én pedig végignéztem a kihalt utcán, amely helyenként sötét volt a nem világító utcai lámpák miatt. A kátyús utcán szemetet görgetett a szél, némely épületet graffiti borított.

– Nem valami otthonos hely – szólalt meg Roland, én pedig némán egyetértettem vele. – Tutira biztonságos?

– Hiszek Davidnek, aki szerint megbízható a barátja.

– És mi van, ha nem a barátja miatt kell aggódnunk? Akár egy tucatnyi vámpír is lehet az épületben.

– Higgy nekem, ha volna itt vámpír – veregettem meg a mellkasomat –, tudnék róla.

Mind a négyen kiszálltunk a kocsiból, és Roland nyomában a rosszul megvilágított előtérbe léptünk. Az egyik oldalon postaládák sorakoztak, a másikon pedig két lift. Mikor megnyomtam a hívógombot, a lift hangosan nyikorogva lódult meg. Olyan baljós volt mindez, hogy elgondolkodtam, nem kéne-e inkább a lépcsőn felmenni.

A harmadikon szálltunk ki, amely a hámló tapétával és pecsétes szőnyeggel sokkal lepusztultabbnak tűnt, mint a kopott előtér. A 410.-es lakáshoz mentünk, aztán bekopogtam az ajtón.

Előbb mozgás hallatszott odabentről, aztán kulcscsörgés. Egy, kettő, három… négy zár? Nagyon paranoid lehet az illető. Aztán résnyire nyílt az ajtó, és férfihang hangzott fel mögüle:

– Kik vagytok?

– David barátja vagyok, Sara. Te pedig Kelvan, igaz?

Az ajtó kicsit még jobban kinyílt, de ahelyett, hogy beengedett volna, Kelvan csinált rólam egy fotót a telefonjával. Aztán becsapta előttem az ajtót.

– Hé! – kiáltottam, és megint kopogtam.

Hát ez meg mi a fene volt?

Egy perccel később kitárult az ajtó, és Kelvan beengedett minket.

Én léptem be először a lakásba, a többiek követtek. Az ajtó hangos dördüléssel csukódott be mögöttünk. Erőm azonnal működésbe lépett, statikusság járta át a hajam. Megperdültem, és első ízben vettem szemügyre a férfit, aztán egyetlen szó hasított az elmémbe. Démon!

Második fejezet

A démon elkerekedett szemmel bámult rám, miközben felmértem: nagyjából egy magasságú velem, kerek fejű, hullámos barna hajú. Fekete szeme és a fürtjei közül kikandikáló két apró szarvacska árulkodott csak arról, nem emberrel van dolgom. És persze nem mellesleg saját detektorom is bejelzett. Mégis mi a fenét gondolt David? Miért nem mondta, hogy démon az illető?

Kelvan feltette a kezét, szemében félelem csillant meg. Egészen addig lépett hátra, míg neki nem préselődött az ajtónak.

– Mohirik… és vérfarkasok vagytok! David, miért küldtél vadászokat az otthonomba? – kérdezte nyugtalanul, én pedig észrevettem, hogy szemfogai helyén aprócska agyarak vannak.

Megnyomta a telefonján a kihangosítás gombot.

– Kelvan, ő itt Sara, akiről meséltem már neked – hallottam meg David ismerős hangját. – Sara, ő pedig jó barátom, Kelvan. Talán már magad is rájöttél, hogy Kelvan vrelldémon.

Jordanre pillantottam, aki jóval régebb óta tanulmányozta a démonokat, mint én. Alig láthatóan bólintott, amit annak jeléül vettem, hogy a vrelldémonok nem veszélyesek.

– Helló! – mosolyogtam Kelvanre, de nem nyújtottam kezet neki.

– Helló – köszönt ő is, de nem viszonozta a mosolyt.

– Kelvan az egyik legjobb hacker – szólalt meg David. – Ő találta meg Madeline-t is.

– Köszönöm! – mondtam a démonnak.

Kelvan egyik lábáról a másikra állt. Rájöttem, hogy nem szándékosan kellemetlenkedett velünk. Valóban félt tőlünk, nem véletlenül volt annyi zár az ajtaján.

Valaki megmozdult mögöttem, mire Kelvan szeme még jobban elkerekedett.

– David jótáll érted, de mi van a másik vadásszal és a vérfarkasokkal?

A vállam felett hátranéztem, és megpillantottam Rolandet, aki készen állt arra, hogy egyetlen rossz mozdulat esetén Kelvanre rontson.

– Nem akarsz megenni bennünket, vagy valami hasonló kellemetlenségben részesíteni?

A démon arcára kiülő elképedés már-már komikusnak volt mondható.

– Hát persze hogy nem!

– Akkor nincs probléma. – A barátaimhoz fordultam: – Minden rendben, srácok!

– De hát egy démonnal állunk szemben! – esett le Roland álla.

Felvontam a szemöldökömet, mire elvörösödött.

– Nem úgy értettem, te más vagy.

– David megbízik benne, és én is. Nem minden démon gonosz.

Mindnyájan úgy meredtek rám, mintha én magam is szarvakat növesztettem volna, miközben Kelvan a tarkómat fürkészte tekintetével.

– Tudom, fura egy lány – pillantott Kelvanre Jordan. – Ha nem figyelsz, máris áfonyás muffinnal kezd el tömni.

Aztán odament a dohányzóasztalhoz, elvette róla a National Geographic egyik példányát, és leült a karosszékbe, mintha mindig is démonokkal lógna.

Roland és Peter pedig lerogyott a kanapéra, és az előbbi megtalálta a távirányítót.

– Nem gond, ha mi addig tévézünk?

– Persze, csak nyugodtan – felelte Kelvan halkan, mintha nem tudná mire vélni, hogy ismeretlenek lepték el a nappaliját.

– Nekem is van dolgom, ha már nincs rám szükség – mondta David a telefonba.

Elmondta még, hogy hívjam fel, ha Albuquerque-be érek, majd elbúcsúzott, és letette a telefont – egyedül maradtam egy feszült démonnal. Igyekeztem nem megbámulni, de nem mindennap találkozik az ember ilyen lénnyel. Már láttam azért párat, de egyik sem volt teljesen emberszerű.

– Azt mondta David, hogy tudsz nekem adni laptopot és néhány telefont – törtem meg a kínos csendet.

Kelvan bólintott, és a nappali legtávolabbi sarkába ment, amely afféle irodaként funkcionált. A nagy asztal alig látszott a rengeteg számítógép és állványokra rendezett monitor alatt. Persze volt még rajta számos üdítősdoboz és kínai kaja is, Kelvan pedig szabadkozva igyekezett gyorsan rendet csinálni.

Én addig kihasználtam az alkalmat, hogy jobban szemügyre vegyem a lakást. Kopottas volt, de sokkal tisztább, mint amire az épület állapotából számítottam. A nappaliban könyvek, hetilapok és újságok hevertek szerteszét, a konyhaasztalon pedig egy darabokban lévő repülőmodell állt. Volt hifije is meg rendes lemezjátszó, mellette felhalmozva a bakelitlemezek. Legfelül egy Fleetwood Mac-album, én pedig kíváncsi lettem, milyen kincsek rejtőzhetnek még a kupacban.

Összességében átlagos helynek tűnt, nem így képzeltem el egy démon otthonát. Mondjuk az is igaz, hogy korábban azt hittem, a démonok a csatornarendszerekben vagy elhagyatott házakban vernek tanyát.

Nem kerülte el a figyelmemet a vastag ráccsal védett ablak, és azon morfondíroztam, vajon ki elől bujkál Kelvan. Nyilvánvalóan nem a legjobb környéken élt, mégis némileg túlzásnak tűnt az ilyen szintű elővigyázatosság. Talán attól tartott, valaki ellopja a számítógépeit.

– Remélem, hogy nincs problémád a Mackel, mert én csak Apple-terméket használok, és David nem adott sok időt – szakította meg a merengésemet Kelvan, kezében egy vékony, ezüstszínű laptopot tartva.

– Hú, de könnyű! – álmélkodtam, mikor átvettem tőle. És kicsi. Könnyen befér a hátizsákba. – Frankó!

– Jó az akksija is, ha nem használod sokat, egy töltéssel napokig bírja. Adok hozzá tokot.

– Köszönöm, Kelvan, ez igazán remek!

Kelvan első ízben mosolyodott el, nagyra nőtt szemfogai újra megvillantak. Némileg fura volt számítógépekről beszélni olyasvalakivel, akinek a szájából agyarak türemkednek elő, de próbáltam nem tudomást venni róla.

– Ez egy mobilhotspot – tartott fel egy téglalap alakú tárgyat. – Ezzel szinte bárhonnan rá tudsz csatlakozni a netre. A fiók nem a te nevedre regisztrált, nem lehet lenyomozni. A Macen találsz néhány saját alkalmazást, amelyeket arra fejlesztettem ki, hogy szintén lenyomozhatatlanul keress a neten és telefonálj. Gyere az asztalomhoz, megmutatom, hogyan kell használni.

Húszperces gyorstalpaló után lecsuktam a gép fedelét. Kaptam még négy feltöltőkártyás telefont és ötszáz dollár készpénzt borítékban. Nem akartam elfogadni a pénzt, ám Kelvan erősködött, hogy tegyem el, nem tőle van, hanem Davidtől. Amikor megkérdeztem, vajon David megengedheti-e magának, Kelvan felnevetett, és elmondta, ügyfeleik busásan megfizetik őket szolgálataikért. A válasz elgondolkodtatott: vajon milyen szolgáltatásokat nyújtanak, és ő miért ebben a lepukkant épületben vert tábort, elvégre lakhatna jobb környéken. Jó srácnak tűnt, még ha némileg tartózkodónak is idegenek társaságában. Ám ha valakinek szarva van, nem valószínű, hogy élénk társasági életet él. A lakás állapotából ítélve pedig vendégeket sem fogad gyakorta.

Már éppen feltápászkodtam volna, amikor egy fehér macska toppant a nappaliba, és egyenesen Kelvan felé vette az irányt. Fénytelen szőre és bizonytalan járása arra utalt, valami baja van, ezért ösztönösen lehajoltam, hogy felkapjam. Szegény pára alig nyomott néhány kilót, ezért csak erőtlen sziszegésre futotta tőle.

– Kérlek, ne bántsd! – nyúlt azonnal az állat felé Kelvan.

Valósággal letaglózott, hogy valaki azt feltételezi rólam, ártanék valamelyik állatnak, ezért kicsit élesebben feleltem, mint ahogyan szántam.

– Ne légy nevetséges!

A karomba vettem a macskát, erőm már azt kutatta, vajon milyen kórság gyötri. Nem tartott sokáig, mire ráleltem a testében elszaporodott daganatokra. Szegény pára, jó, ha két hétig húzza még.

– Már majdnem felzabálta a rák. Nem vitted még állatorvoshoz?

A szeme akkorára kerekedett, hogy két nagy, fekete gombot láttam magam előtt.

– Honnan tudod? Elvittem már orvoshoz, de azt mondták, nem tudnak rajta segíteni. – Előrenyújtotta a kezét, szemlátomást remegett. – Kérlek, nekem csak Lulu van!

Biztató mosolyt villantottam rá, majd leültem a srácok közé a kanapéra, és az ölembe vettem a jószágot. Még nem volt dolgom állattal, akinek a testében ennyire elharapódzott a rák. Nem akartam hamis reményekkel kecsegtetni Kelvant, nem tudtam, pontosan hogyan segíthetnék Lulunak. Mindkét kezemet a hasára tettem, és megpróbáltam felmérni az állapotát. A daganatok teljesen elburjánzottak, és voltak köztük nagyok, amelyek már össze is nőttek. Már el kellett volna altatni. Kelvan arckifejezése azt sugallta, ezzel ő is tisztában van, ám képtelen volt megtenni.

Kelvan odaállt elém, és a kezét tördelte.

– Mit csinálsz vele?

Roland odaállt Kelvan mellé, és így szólt:

– Haver, szerencsés napra ébredt a macskád.

– Hogy érted ezt?

– Csak figyelj!

Reméltem, hogy Roland igazat szól, ezért elkezdtem simogatni Lulu fejét, és hagytam, hogy átáramoljon belé az erőm. A feje lehanyatlott, elkezdett dolgozni az energiám. Először a kisebb tumorokat vettem kezelésbe: gyógyító tüzet irányítottam a szervek felé, amelyeket megtámadtak. A legnagyobb a tüdején volt, jó öt percig is eltartott, mire sikerült megsemmisítenem. Aztán gyenge szívét gyógyítgattam, és megtisztítottam a vérét. Elégedett mosolyra húzódott a szám, amikor a ragyogás halványulni kezdett a kezemben. Ennyi elég lesz.

– Megölted!

Felnéztem Kelvanre, akit hatalmába kerített a gyász kedvence elvesztése miatt, és megráztam a fejem.

– Nem, csak alszik. Látod? Kutya baja sem lesz, ha felébred. A nagyon betegek mindig álomba merülnek a gyógyítás után.

– Gyógyítás? – szegezte tekintetét a macskára. – Hogyan… hogyan lehetséges?

– Ez a specialitásom. De örülnék, ha nem szólnál róla senkinek.

Meggondolatlanság volt részemről felfedni az erőmet egy idegen, kiváltképpen egy démon előtt, ám kiment a józan ész az ajtón, amikor felvettem a beteg állatot. Felálltam, és átadtam Lulut a gazdájának. Egy ujjal hozzáértem, mire megugrott, mintha megrázta volna valami.

– Bocs!

Erőm némileg zabolátlan volt a gyógyítás és a démon közelsége miatt. De sikerült ellenőrzésem alá vonni. Nikolas és Chris jó mesterem volt.

Aztán Kelvan mindenkit meghökkentett. Leült a dohányzóasztalra, magához szorította a macskát, és kövér könnycseppek gurultak végig az orcáján.

– Ne haragudjatok – szólalt meg rekedt hangon, amikor már képes volt rá. – Lulu a testvérem macskája volt, nekem csak ennyi maradt belőle.

– A testvéredé?

– Mallaré, a bátyámé. Öt éve hozta haza Lulut, amikor még csak kölyökcica volt.

– És most hol van ő? – lépett mellém Jordan.

Kelvan szipogott, majd kezével megtörölte az arcát.

– Két éve megölték. A barátjával bulizni mentek, és vámpírokba botlottak.

– Vámpírokba? – kérdezte Peter. – Miért ölik egymást a démonok?

– Miért ölik egymást az emberek? – vont vállat Kelvan. – Mert gonoszak. A vámpírok minden teremtménynél többre tartják magukat, és bárkit megölnek, aki az útjukba áll. A legtöbb démon örülne, ha a vámpírok örökre eltűnnének.

– Ezért segítesz nekünk? – kérdeztem. – A bátyád miatt?

– Daviddel már jó ideje barátok vagyunk, amúgy is segítettem volna neki. Amikor megtudtam, hogy Madeline elvezetheti a mohiriket a mesterhez, minden követ megmozgattam, hogy megtaláljam – simogatta az alvó cica fejét. – A vadászok nem segítik a fajtámat, mi sem segítjük őket. De ha bármire szükségetek van, szóljatok Davidnek, ő majd kapcsolatba lép velem. Sosem tudom meghálálni neked, amit Luluval tettél.

– Nem kell meghálálnod. Nem azért tettem.

– Te nem olyan vagy, mint a többi vadász, ugye? – engedett meg egy halvány mosolyt.

– Hát az egyszer biztos! – horkant fel Jordan.

– Honnan ismertél fel bennünket? – tudakoltam.

– A legtöbb démon megérzi a másikat, ha elég közel vagyunk egymáshoz – vont vállat. – Az én népem kitűnő szaglással rendelkezik, innen tudom, hogy a fiúk vérfarkasok.

– Bármilyen jól is egymásra találtunk – ásított nagyot Jordan –, én már nagyon álmos vagyok.

– Én is.

Magamhoz vettem a laptopot, a telefonokat és a pénzt, majd kutatni kezdtem a hátizsákom után, és csak ekkor esett le, hogy még nem vettem. A konyhapulton kiszúrtam egy papírtáskát, abba tettem bele mindent. Ha valakivel össze is futunk a kocsiig, a kínai büfé szatyra bizonyára nem kelt nagy feltűnést.

– Mindent köszönünk – mondtam Kelvannek, mielőtt csatlakoztam volna a többiekhez, akik már az előszobában vártak.

Ő kinyújtotta a kezét, ám én megráztam a fejem. Már sokkal jobban uraltam az erőmet, mint az imént, de nem akartam kellemetlenséget.

– Inkább ne!

– Oké – húzta vissza a kezét, és göndör fürtjei közé túrt. – Tudom, hogy te nem csak vadász vagy. Nem kell ahhoz zseninek lenni. Davidtől tudom, hogy a mester a te nyomodban van, és biztos vagyok abban, hogy köze van ahhoz, amit Luluval tettél. Vigyázz magadra! Az a hír járja, hogy már jó ideje nem hordott a hátán a föld ilyen veszélyes vámpírt. Azt is mondják még, hogy őrült, és rá van állva a mohirikre. Persze a többi vámpír is, de ő a legrosszabb.

– Ha ezt tudod, akkor még több információd is lehet.

– Senki sem ismeri jól, csak más vámpírok elbeszéléséből tudunk valamit, ők meg igazán szűkszavúak. Pár démon eltűnésében biztosan benne van a keze. Senki sem tudja, mihez kezd velük, de nagyon fél mindenki. Vigyázz magadra!

– Úgy lesz! És köszi!

Csendben bandukoltunk vissza az autóhoz, majd Jordan beindította a motort, és rám nézett:

– A legelső normális motelnél megállok.

– Csak ha olcsó – emlékeztettem. – Addig ki kell tartania a pénznek, míg nem jutunk újabb forráshoz.

Ötszáz dollár nem kevés, ám az üzemanyag, az étel és a szállás sok pénzt felemészt. Volt nálam pár gyémánt, amelyeket piacra dobhatok, ha akad jó vevő rájuk. Ám ezt egyelőre a mentális jegyzetfüzetembe véstem be – előbb alvásra van szükségem.

– De nem valami koszfészekben – nyúlt a hátsó zsebébe, és elővett egy vaskos bankjegyköteget. – Ez még négyszáz. Ennyit tudtam összeszedni.

– Nekem is van ötszázam – hajolt előre Roland. – Találtam automatát a reptéren.

– Nem fogadhatom el. Kocsira tetted félre.

Roland felnevetett, és az ülés háttámlájának dőlt.

– A kocsivásárlás jelenleg nem élvez elsőbbséget nálam.

– Nekem kétszázötvenem van – kapcsolódott be Peter.

Szólásra nyitottam a szám, de Roland megelőzött.

– Együtt vagyunk ebben a katyvaszban.

– Jobban állunk, mint ahogyan gondoltuk – indult el Jordan.

Tíz perccel később már egy motel előtt parkoltunk le. Jordannel bementünk két szobát kivenni, míg a fiúk a kocsiban maradtak. Fáradtan támasztottam a recepcióspultot, és vártam, hogy valaki felbukkanjon. Hosszú, küzdelmes nap állt mögöttünk, és csak arra tudtam gondolni, milyen jó lesz ledőlni és behunyni a szemem.

Az elmémben érzett finom simítás tényleg olyan finom volt, mintha madártollal csinálták volna. Már azt hittem, képzelődök. Aztán megint éreztem, mire felegyenesedtem. Itt van Nikolas. Nem az épületben, de a közelben. És ha én érzem, akkor…

Megragadtam Jordan kezét, és az ajtó felé vonszoltam.

– El kell tűnnünk innen!

– Micsoda? Miért?

– Itt van Nikolas.

Jordan körbenézett a parkolóban, miközben a nyomomban loholt a kocsi irányába.

– Sehol sem látom.

– Tudsz a kötelékről, ugye? Higgy nekem, itt van!

– A francba!

A két fiú időközben előreült, ezért mi hátra pattantunk be.

– Húzzuk el innen a csíkot, Roland!

– Mi a gond? – fordult felém.

– Nikolas! – Nagy levegőt vettem, mikor erősebbé vált az érzés. Roland továbbra is csak meredt rám, ezért kénytelen voltam ráüvölteni. – Indulj már! Itt van Nikolas!

– A fenébe! – indította be a motort, és komótosan hajtott ki a parkolóból.

– Gyerünk már! – harsogta Jordan. – Inkább vérszomjas vámpírokkal szállnék szembe, mint vele.

– Ha túl gyorsan megyünk, azzal feltűnést keltünk – fordult ki az útra, és szép lassan felgyorsított. – És én már láttam, milyen, ha ideges.

– Nem láttad még idegesnek valójában – motyogta Jordan.

Én nem szóltam egy szót sem, azzal voltam elfoglalva, hogy megérezzem Nikolas jelenlétét. Néha éreztem, néha nem, és minden alkalommal elszorult a torkom. Közelsége mély érzelmet ébresztett bennem, a bennem lakozó démon is szüntelen mozgásban volt. Még egy nap sem telt el, máris nagyon hiányzott. Lényem egy része legszívesebben azt mondta volna Rolandnek, hogy álljon meg, és hagyja, hogy Nikolas ránk leljen. Ám elhessegettem magamtól a gondolatot, és megacéloztam a szívem: emlékeztettem magam, miért is vagyok itt, és mi forog kockán. Addig nincs jövő, míg a vámpírmester a létünket fenyegeti.

– Kijutottunk – mondtam végre.

– Honnan tudod? – kérdezte Roland, miközben elvegyültünk a főút forgalmában.

Lenyeltem a torkomban felgyülemlő gombóc maradékát.

– Csak úgy. Majd később elmondom.

– Hogyan bukkant ránk ilyen gyorsan? – kérdezte Peter.

– Szerintem lenyomozták a telefonokat, amelyektől nem méltóztattatok megszabadulni – találgatott Jordan. – De azt nem tudhatták, hogy Salt Lake Citybe jövünk.

– És azt honnan tudták, hogy abban a bizonyos motelben leszünk? – merengett Peter.

– Szerintem nem tudták. Egyszerűen csak ellenőrizték a környékbeli moteleket.

És persze azt is, érez-e engem valahol a közelben. Majdnem be is jött. Még húsz perc, és az ágyamban alszok, akkor pedig egyenesen odajöhetett volna. És valami azt súgta, bizonyára nem kopogott volna.

Már hajnali négy is elmúlt, mire Roland megállt az egyik útszéli motel mellett, és kijelentette, hogy nem hajlandó továbbmenni. Fogalmam sem volt, hol lehetünk, csupán egy puha ágyra volt szükségem. Kivettünk kettő kétágyas szobát, kifizettem a recepción, majd elköszöntünk egymástól. Még arra sem pazaroltam az időt, hogy levetkőzzek. Az ágyra roskadtam, és pillanatokon belül álomba merültem.

* * *

A kocsinak dőlve azt a forró kávét kortyolgattam, amit Roland a reggelivel együtt hozott. Hűvös reggelre ébredtünk, de legalább első ízben élvezhettem ki Utah állam látványát. Egy Green River nevű városban szálltunk meg, amely a recepciós elmondása szerint kirándulók kedvenc úti célja. A nap a távoli sziklabércek felett járta szokásos útját – meg tudtam érteni, miért kedvelt hely.

A kocsi motorháztetőjére rakott laptopra pillantottam – ez volt a másik ok, amiért kijöttem egyedül. Nagyon féltem a hívástól, nagyon féltem Nate és Tristan hangjától, de meg kellett ejtenem, mert tudatni akartam velük, semmi bajom, épségben vagyok. Abban sem voltam biztos, Tristan vajon ott lesz-e, vagy már a keresésemre indult, de Nate-et bizonyára telefonvégre kaphatom. Kelvan figyelmeztetett, hogy ne mobilt használjak, ám arról biztosított, a laptopra telepített szoftver megakadályozza, hogy bárki lenyomozza a hívást.

Remélem, hogy igazat mondtál, Kelvan. Megnyitottam az alkalmazást, és begépeltem Tristan irodai számát. Nem rögtön csengett ki. Aztán visszatartott lélegzettel vártam, hogy valaki felvegye.

– Halló!

– Tristan?

– Sara! Jordan is veled van? Jól vagytok?

A hangjából kicsengő megkönnyebbülést hallván könnybe lábadt a szemem.

– Igen…

– Merre van? Jól van? – hallatszott egy hang a háttérben, én pedig biztos voltam benne, hogy Nate az, aztán Tristan kihangosította a beszélgetést.

– Mégis hogy gondoltad ezt? Hol vagytok? – kérdezte a nagybátyám.

Mély levegőt vettem.

– Nem mondhatom el. Sajnálom, hogy aggodalmat okozok neked, de nincs más választásom.

– Aggodalmat? Szinte beleőrülök, hogy rád találhatnak azok a szörnyek. – Még sosem hallottam ilyen feldúltnak. – Tudom, hogy mérges vagy a döntés miatt, hogy el kell menned, de nem így kell elintézni.

– Az az ő döntése, nem az enyém – dörzsöltem meg behunyt szememet. – Tisztában vagyok vele, hogy mindenki meg akar védeni, de én nem tudok így élni, folyamatosan felügyelet alatt, mindig másoknak kiszolgáltatva. Jól ismersz, Nate. Ettől elsorvadok.

– Akkor majd kitalálunk valamit – lágyult el a hangja. – Csak gyere haza!

A kérésre összerándult a gyomrom; olyasmit próbáltam mondani, ami nem okoz neki még nagyobb fájdalmat.

– Mondd meg, merre vagy, és pár órán belül odaküldök valakit – csendült fel Tristan hangja, mert azt hitte, a csend habozásnak tudható be.

Az elképesztően szép hegyvonulatokra pillantottam, majd megacéloztam magam.

– Nem tehetem. Nem csak erről van szó. Belefáradtam a bujkálásba és abba, hogy a szeretteimet folyton valami baj éri. Nem akarok örök félelemben élni.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdezte Tristan.

– Azt akarom mondani, hogy amíg a vámpírmester életben van, egyikünk sem szabad.

Tristan mély levegőt vett.

– De ugye nem gondolod, hogy egyedül elkaphatod? Mert az felérne az öngyilkossággal.

– Tudom. Csak azt akarom megtalálni, aki tudja a mester kilétét.

– Madeline.

– Ha megtudom tőle, amit szeretnék, átadom neked az információt, és rád bízom a többit.

– Mégis miből gondolod, hogy ráakadhatsz anyádra, ha Tristan embereinek sem sikerült? – kérdezte Nate. – Bárhol lehet a világban.

Hallottam, hogy valaki gépel a háttérben, és biztos voltam benne, Tristan az, és éppen arra utasítja a biztonságiakat, hogy nyomozzák le a hívást. Halk imát rebegtem el Kelvan szoftveréhez fohászkodva.

– Nekem is megvannak a forrásaim, és úgy értesültem, csak pár száz mérföldnyire van innen, ahol most vagyok. Ha tényleg így van, ma este tiszteletemet teszem nála.

– Ha tudod, merre van, akkor mondd el nekem, és majd mi behozzuk – mondta Tristan.

– Rátok számít, rám nem. – Gúnyosan elnevettem magam. – Ki tudja, talán kíváncsi lesz a lányára, és nem próbál meg elszökni előlem.

Kinyílt mögöttem egy ajtó, mire hátrafordultam, és megpillantottam Rolandet, amint felém tart. Ideje indulni.

– Most le kell tennem – közöltem velük, mire mindketten heves tiltakozásba kezdtek. – Csak azért hívtalak, hogy elmondjam, jól vagyok. Majd később még telefonálok.

– Nem kérted Nikolast a telefonhoz – mondta Tristan.

Azt gyanítottam, próbál beszéltetni, mert problémák merültek fel a hívás lenyomozhatóságával kapcsolatban, ami jó jel volt.

– Mert tudom, hogy nincs ott.

– Őt is fel kellene hívnod.

– Nem vagyok olyan hangulatban, hogy hagyjam, lekiabálja a fejem. – Az ajkamba haraptam. Szerettem volna hallani Nikolas hangját, még akkor is, ha üvöltözik velem. Csak még nem vettem rá magam arra, hogy felhívjam. – És mi újság Seamusszal és Niall-lel? – váltottam témát.

– Dühösek, amiért olyan könnyen túljártál az eszükön. Eltart még egy darabig, mire túlteszik magukat rajta. – Tristan halkan felsóhajtott. – Nem alkalmazhatod csak úgy az erődet a harcosokon.

– Nikolas megtanított arra, mi tisztességes a harcban. Ők a fizikai erejüket és a gyorsaságukat alkalmazták ellenem. Nekem pedig csak az erőm van, miért ne vethetném be, hogy kiegyenlítsem a küzdelmet?

– Nem hinném, hogy pont így gondolta volna – tartott szóval Tristan.

Kelvan szoftvere nyilvánvalóan tette a dolgát, de nem akartam a szerencsémet kísérteni.

– Mondd meg az ikreknek, hogy nagyon sajnálom, amit velük tettem. – A billentyűzet fölé tettem a kezem. – Most le kell raknom. Hamarosan kereslek benneteket.

– Várj, Sara… – esdekelt Tristan, de rendíthetetlen maradtam, és befejeztem a hívást. Nagyot nyeltem, és reszkető kézzel lecsuktam a laptopot.

– Nehéz hívás volt? – támaszkodott Roland a kocsinak.

– Sokkal nehezebb, mint amilyennek gondoltam. – Megittam az utolsó korty kávét is. – Te nem akarod a laptopról felhívni anyádat? Biztosan ő is aggódik már.

– Már felhívtam a reptérről, és mondtam neki, hogy pár napot még veled töltünk. Nem örült neki, de aztán belement, hogy majd ő közli a sulival a hírt – grimaszolt. – Ki fog akadni, ha kiderül, hogy nem csak pár napról van szó.

– Ki tudja? Lehet, hogy tényleg csak annyi lesz, ha megtaláljuk Madeline-t – jelentettem ki reménykedve. – De ha nem, akkor hazamehettek.

– Fejezd már be ezt, hogy folyton haza akarsz küldeni. Együtt keveredtünk ebbe bele, közösen is oldjuk meg.

Elmosolyodtam, és gyorsan megöleltem.

– Tényleg örülök, hogy itt vagy!

Megjelent Jordan, megcsörgette a kocsikulcsot.

– Készen állunk a mai produkcióra?

– Igen.

Megborzongtam. Ma érünk Albuquerque-be, talán végre választ kapok a kérdéseimre.

Peter is csatlakozott, hozta Roland hátizsákját is.

– És mi van, ha megtaláljuk Madeleine-t, de nem hajlandó beszélni? – borzolta a kedélyeket.

– Beszélni fog.

A városból kifelé kiszúrtam egy adományboltot. Gyorsan találtunk két hátizsákot, kabátot és néhány nélkülözhetetlen tisztálkodószert. Átcuccoltam Rolandtől a saját hátizsákomba, és örömmel töltött el, hogy a laptop pont belefért. A ruháim között ráakadtam az ezüstláncomra, amit rögtön fel is tettem a nyakamba, az ezüstkereszt a mellkasomon nyugodott. Nagyanyámé volt, Nate-től kaptam a tizenhatodik születésnapomra. Most, hogy felvettem, úgy éreztem, mintha ő és Nate itt lenne velem.

Nyolc órával és két megállással a hátunk mögött végre begurultunk Albuquerque-be. Nem csak én sóhajtottam fel megkönnyebbülten. A legutolsó megállónál Roland ült a volán mögé, és most rám szegezte tekintetét:

– Hová menjünk?

– Előbb együnk valamit.

– Komolyan? Azt hittem, amint ideérünk, rögtön felkutatjuk Madeline-t.

– Előbb kapcsolatba kell lépnem Daviddel, és mindenki éhes már.

Még csak egy napja voltunk szökésben, ám mindenki rettentően elgyötörtnek nézett ki. Ilyen hosszú autóút mindenki számára kimerítő tud lenni, és az sem segített, hogy mindnyájan elég feszültek voltunk.

– De ne drága helyre menjünk – tettem hozzá.

Cseppet sem lepett meg, amikor Roland rálelt egy aprócska családi hamburgerezőre. Neki és Peternek mintha hamburgerradara lett volna. Szinte meg is töltöttük a helyet, a pincér felvette a rendelést. Miközben vártunk, kimentem az étterem elé, és az egyik mobilon felhívtam Davidet.

– Jó gyorsan odaértetek – dicsért meg, amikor elmondtam neki, hol vagyunk. – Azt hittem, csak holnap fogtok.

– Kellő motivációnk volt.

David sok mindent nem tudott rólam, ezért nem is meséltem el neki, hogy Nikolas majdnem ránk akadt.

– Szemmel tartjuk Madeline-t, még ott van a városban, de hogy meddig, arról fogalmam sincs. Amióta ráálltunk, egy hétnél sosem volt tovább egy helyben.

– Biztosan itt van? – vert hevesebben a szívem.

– Igen. Nálad van a laptop? Küldenék valamit.

Fülemmel a vállamhoz szorítottam a telefont, és felhajtottam a laptop fedelét. Pár másodperc alatt fel is állt a rendszer, megnyitottam a böngészőt, és bejelentkeztem az új fiókba, amelyet David hozott létre nekem. Mielőtt elszöktem volna, iránymutatása alapján mindent töröltem a saját gépemről, de fogalmam sem volt róla, mire képesek Tristan emberei.

Egy üzenet várt rám Davidtől, csatolmányként egy fekete-fehér fotót küldött, amely sötét hajú nőt ábrázolt, aki éppen egy hotelrecepciónak tűnő helyiségen vág át a kijárat felé. Vagy festi a haját, vagy parókát vett, de egyértelműen Madeline vonásait fedeztem fel rajta. Jól szemügyre vettem – azt hittem, düh, fájdalom vagy valami hasonló érzelem kerít hatalmába a nő láttán, aki elhagyott engem, de nem éreztem mást, mint hűvös távolságtartást.

– Mikori a fotó?

– Ma reggel készült a Hotel Andaluzban. Teresa King néven jelentkezett be. Korábban még nem sikerült fotót készíteni róla, jól kerüli ki a kamerákat. Ő az?

– Igen.

Elakadt a lélegzetem, tüstént rákerestem a hotel nevére.

– Már nincs ott – jelentette ki David. – Csak egyszer alszik ugyanazon a helyen. De még nem jelentkezett be máshová.

Nehéz lett a szívem.

– Talán már nincs is a városban.

– Okkal feltételezzük, hogy még ott van. Kelvan ismer pár démont a helyi közösségből, és tőlük tudjuk, hogy Madeline kapcsolatba lépett az Orias nevű helyi boszorkánymesterrel. Tegnap és tegnapelőtt este is találkoztak. Valószínűleg ma is fognak.

Démonközösség Albuquerque-ben?

– És miért segítenének nekünk a démonok? – nyögtem ki, mikor végre felocsúdtam az álmélkodásból.

– Nektek nem, de Kelvannek igen. Valószínűleg jó benyomást tettetek rá.

Hibernáltam a laptopot, és megint kézbe vettem a telefont.

– Hogy érted ezt?

– Kelvan rendes srác, de nem nagyon jön ki idegenekkel, főleg vadászokkal. Ezért nem mondtam el neki, ki is vagy valójában. Miután elmentetek, megkeresett, és azt mondta, ha szükségetek van valamire, ő majd segít nektek. Ő maga lépett kapcsolatba a helyi ismerőseivel.

– Azt hiszem, kedvel a macskája.

– Lulu még kevésbé szereti a társaságot, mint a gazdája – nevetett fel David.

– Engem általában szeretnek az állatok – vigyorodtam el. – A vonzerőm része.

– Értem. Szeretsz nagyon ködösíteni. – Hangjából ítélve még mindig mosolygott. – Remélem, a boszorkánymesterekre is hat.

– Nem találkoztam még valódi boszorkánymesterrel, csak sivatagival. Úgy hallottam, kemény dolgokat művelnek.

Például griffek vérével démonokat idéznek meg. Vállat vontam. Nem volt ínyemre olyasvalakivel találkozni, aki ilyen mágiában utazik. A boszorkánymestereket illető minden tudásom Remytől származott. Varázslónak születtek, ám démonesszencia kellett ahhoz, hogy erősek maradjanak. Ezért mindenféle démonokat idéztek meg, aztán fogva tartották őket, és megcsapolták az erejüket. Minél erősebb a démon, annál erősebb lett a boszorkánymester.

– Orias veszedelmes alak. Bárkinek felajánlja szolgálatait, aki megfizeti. Nem számít, hogy démon, ember vagy bármi más fajta, ha elég pénzt ad, és nem okoz kellemetlenséget. A mohirikkel sincs gondja, nem úgy, mint egyes ügyfeleinek, de sosem ad semmit ingyen, még információt sem.

– Remek – mormoltam az orrom alatt.

Ha szerencsénk van, megtaláljuk Madeline-t a boszorkánymesternél, de nem kell megküzdenem vele. Felsóhajtottam. Mégis mióta fogadott bennünket a szerencse a kegyeibe?

– Most elküldöm Orias címét. Egy kicsit nehéz ráakadni, ha nem tudod pontosan, hová mész. Valószínűleg nem véletlenül.

– Köszönöm. Most le kell tennem, de majd jelentkezem. És köszi Kelvannek is!

– Vigyázzatok magatokra!

Megszakítottam a hívást, és visszamentem az étterembe, ahol már várt rám a hamburger és a sült krumpli. Jordan tányérjára pillantottam, és hüledezve vizslattam a két hatalmas sajtburgert.

– Tényleg megeszed mindet?

– Aha! – ült ki kaján vigyor az arcára, és óriásit harapott az egyikből.

Kézbe vettem az előttem tornyosuló hamburgert, és jóval kisebbet haraptam belőle. Nagyon finom volt; végre valami házias étel a sok benzinkúti gyorskaja után. Elégedetten felsóhajtottam, mire a barátaim elmosolyodtak.

– Mi a terv? – kérdezte Jordan halkan, miután kivégezte az első sajtburgert. – Tudjuk, hol van Madeline?

– A városban, de folyton mozgásban van.

Meséltem a fotóról, mire mindenki egyszerre kezdett beszélni.

– Akkor megvárjuk, míg becsekkol egy másik hotelbe? – kérdezte Peter.

– Nem tudjuk, be fog-e. Azt viszont igen, hogy valakivel párszor találkozott, és nagy valószínűséggel ma is így lesz. David elküldi a címet.

– Frankó! – vigyorgott rám Roland. – Ki az a valaki?

Mindenki feszült figyelemmel várta a választ. Én pedig elmosolyodtam.

– Egy valódi varázsló.

Harmadik fejezet

– Biztos vagy benne, Sara, hogy jó irányba megyünk? – fordította balra Roland a kormánykereket, mire a fényszórók a sivatagi út mellett növő kaktuszokat világították meg.

Nem is út volt, inkább amolyan ösvény, de itt-ott leszúrtak egy-egy közlekedési táblát, hogy az ember ne vesszen el teljesen. Már negyven perce haladtunk rajta, de eddig nem láttunk semmilyen épületet, és teljesen kihalt volt minden.

– David mondta, hogy elég elhagyatott helyre megyünk.

– Olyan elhagyatott, hogy még az államot is elhagyjuk? – fricskázott Roland. – Ha még rosszabb lesz az út, valószínűleg a kipufogó bánja majd… vagy talán még annál is rosszabb.

– Mindjárt ott leszünk. – Felértünk egy kisebb magaslatra, én pedig nem messze tőlünk fényeket vettem észre. – Ott is van!

– Hol? Én nem látok semmit – dőlt előre Jordan.

– Ott, látod a fényeket?

– Semmilyen fényt nem látok – rázta meg a fejét.

– Én sem – tette hozzá Roland.

– Haha, nagyon viccesek vagytok!

Már elég közel kerültünk, és kibontakozott előttünk a kétszintes vályogépület; a fények a földszinti ablakokon szűrődtek ki. Az épületre rögzített fénytestek pedig parkoló autókat világítottak meg.

Áthajtottunk egy kicsi fahídon.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – lépett a fékpedálra. – Azta, ez meg honnan került elő?

– Hát ez meg hogy került ide?! – kiáltotta Jordan majdnem a fülembe. – Egy perce még nem volt itt!

Arckifejezésük elárulta, valóban nem viccelnek.

– Tényleg nem láttátok?

Roland megrázta a fejét, még mindig a házra meredve.

Jobban szemügyre vettem az épületet, de semmi különöset nem láttam rajta, pont olyan volt, mint bármelyik másik a sivatag közepén.

– Valami varázslat védheti, csak akkor pillanthatod meg, ha már elég közel értél hozzá. Boszorkánymester, szóval könnyen képes rá.

– De rád nem hatott a varázslat – jelentette ki Peter.

Az ajkamba haraptam, én is értetlenül álltam előtte.

– Talán az erőm miatt nem hatott rám. Fogalmam sincs.

Roland leparkolt a ház előtt. Kezét a kormánykeréken nyugtatta, és hozzám fordult:

– Tényleg be akarsz menni?

– Nem akarok, de be kell – feleltem. – Ti maradhattok a kocsiban.

– Nem engedlek be egyedül oda – nyúlt a kilincsért.

Mind a négyen kiszálltunk az autóból, és a bejárat felé indultunk. Megtorpantam a boltíves faajtó előtt, és elolvastam a kifüggeszett feliratot: TILOS A FEGYVERVISELÉS! TILOS A VÉRONTÁS! HITEL NINCS!

– Remek!

– Semmi fegyver? Hát ez nevetséges! – szörnyülködött Jordan.

Kivettem a tőrt a belső zsebemből, és szóltam Rolandnek, hogy nyissa ki az autót.

– Ha belegondolsz, nem is hülyeség. Mindenkivel üzletel, szóval lehetnek olyan ügyfelei, akik utálják egymást. Rosszat tenne az üzletmenetnek, ha halomra gyilkolnák egymást ezen a helyen.

Jordan nem szabadult meg a késeitől, mire az ajtó felé mutattam.

– Biztosan olyan varázsige védi, amely felismeri, ha valakinél fegyver van.

Hosszasan rám meredt, aztán követte a példámat, és ő is a kocsiban hagyta a fegyvereit.

– Rendben, de szerintem ez nem jó ötlet.

– Nem vagyunk teljesen fegyvertelenek, itt van Roland és Peter.

Erre Jordan olyan hangot hallatott, amiből tudtam, inkább a késeire hagyatkozna.

Roland kitárta az ajtót, majd mindannyian beléptünk az épületbe, én utolsónak. Valami okból kifolyólag azt hittem, a boszorkánymester háza sötét és ijesztő lesz, mindenfelé gyertyák égnek, és ódon könyvek hevernek. De a helyiség egyáltalán nem így nézett ki: világos falak, vörös járólap és gerendás mennyezet uralta a teret. Néhány művészeti alkotás függött a falon. Barna bőrkanapé, kis asztalok, rajta kopott üveglámpák, valamint néhány nagy cserepes virág egészítette ki berendezést.

A helyiségben ülők azonban korántsem voltak átlagosak.

Az egyik kanapén egy kis termetű, pirospozsgás, hegyes fülű férfi ült, szemlátomást törpe. Vele szemben ugyanolyan szürke ruhát viselő két vén szipirtyó halkan civakodott valamin. Egy termetes, bozontos, kese hajú férfi újságot tartott karmos kezében. Úgy nézett ki, mintha vérmacska lenne, aki éppen átalakul. Mellette egy enyhén kopaszodó, sötét öltönyös alak az ölében fekvő ezüstvégű nádpálcával játszott. Amikor beléptünk, minden tekintet ránk szegeződött, ám rövidesen mindenki folytatta, amit abbahagyott. Madeline-nek nyoma sem volt.

Az ajtótól balra egy fiatal és szép, spanyol nő ült. Elmosolyodott, és köszöntött bennünket.

– Üdvözlünk a Casa Oriasban! Időpontra jöttetek?

– Nincs időpontunk, de fontos dolgot szeretnék megvitatni Oriasszal – feleltem.

– Orias nagyon elfoglalt, a teremben mindenki rá vár. Ha megadod a neved és telefonszámod, foglalok neked időpontot. – A kijelzőre pillantott. – Mondjuk holnap délután öt óra?

– Holnapig nem várhatunk – dobolt Jordan ujjaival türelmetlenül a pulton.

A mosoly nem hervadt le a recepciós arcáról.

– Megértem, de mindenki fontos ügyben van itt. Nem lenne igazságos azon ügyfelekkel szemben, akik foglaltak időpontot.

Valami azt súgta, szép szóval nem jutunk dűlőre. Elővettem a kabátom zsebéből egy zsebkendőt, szépen kihajtogattam, és hagytam, hogy a szép nagy gyémánt a csillogó faasztalra hulljon. Négy-öt karátos lehetett, szépen ragyogott az asztali lámpa fényében. Jordan halkan felsóhajtott, a recepciós ajkai pedig tökéletes O betűt formáltak.

Megcsörrent az asztalon álló telefon, és a recepciós felvette.

– Igen, uram. Törölve? Épp van itt valaki, aki nem időpontra jött. Értem, úgy lesz! – Letette, és ismét mosolygott. – Jó híreim vannak. Az egyik ügyfél lemondta a mai időpontját, Mr. Orias pedig örömmel fogad benneteket.

– Micsoda szerencse – vettem kézbe a gyémántot. – Vezess hozzá.

A fiatal nő felkelt, mi pedig követtük őt egy ajtón át a folyosóra, aztán fel a lépcsőn. Ott kopogott az ajtón, és egy férfihang azt felelte, menjünk be. Mély levegőt vettem, és beléptem a szobába.

– Legyetek üdvözölve! – mondta az óriási mahagóniasztal mögött ülő férfi.

A harmincas éveiben járhatott, hosszú fekete haja és barna szeme volt. Kék inget és fekete pantallót viselt, inkább nézett ki üzletembernek, mint valami hatalmas boszorkánymesternek.

Végigmért bennünket, aztán szinte észrevétlenül kerekedett el a szeme.

– Süldő mohirik és vérfarkaskölykök, micsoda társaság!

– Sokszor mondják ránk!

Beljebb mentem a helyiségbe, mire erőm nyugtalankodni kezdett, mert démon közelségét érezte. A boszorkánymesterek mindig a közelükben tartják a démonokat, bizonyára Orias is így tesz. A démon fura némaságba burkolózott, mintha üvegkalickában tartanák, de azt meg tudtam állapítani, hogy tőlem valahol balra van. Fura érzés volt egy nagy hatalmú démonnal egy helyen tartózkodni, még bemutatkozni is elfelejtettem.

Orias egymásnak érintette az ujjbegyeit, és rám szegezte tekintetét.

– Hogyan lehetek szolgálatotokra ma este?

A démonra ügyet sem vetve az asztal előtt álló három székig mentem, az egyik támlájára helyeztem a kezem, és azon gondolkodtam, vajon hogyan adjam elő mondandómat.

– Információra lenne szükségünk.

– Sok dolgot tudok. Miféle információra lenne szükséged?

– Keresek valakit, egy mohirinőt, aki ezen a héten néhányszor már találkozott veled. Meg kell találnom.

– És van ennek a nőnek neve?

– Különböző álneveket használ, de nem hinném, hogy sok mohiri lenne az ügyfeleid között.

– És neked mi dolgod lenne ezzel a nővel? – helyezte az alkarját az asztalra.

– Személyes ügy.

– Nocsak – mosolyodott el Orias megvillantva tökéletes fogsorát. – Ritka alkalom, hogy rövid idő alatt három gyönyörű mohirinő is tiszteletét tegye nálam.

– Akkor tehát járt itt nálad? – akadt el a lélegzetem.

– Van olyan ügyfelem, akire illik a leírás.

Rövid és kitérő válaszai kezdtek bosszantani.

– Meg tudod mondani, hol találom? Nagyon fontos lenne. Megfizetem.

Hátradőlt a székben, és megrázta a fejét.

– Nem adhatok ki bizalmas információt az ügyfeleimről. – Szólni akartam, mire ő felemelte a kezét. – Ügyfeleim nem csupán a szolgáltatásaimért, hanem a diszkrécióm miatt is kedvelnek. Nem tenne jót az üzletemnek, ha nem bízhatnának meg bennem.

Arckifejezése arról árulkodott, hogy nem fogja kiadni Madeline-t. Legszívesebben sikítottam volna. Alig hittem, hogy hiába jöttünk ide az isten háta mögé.

– Ha megkérdezhetem, miféle szolgáltatásaid vannak? – szólalt meg Jordan mögöttem.

– Számos szolgáltatásom van, leginkább varázslatban utazok. Védő- és helyi varázsok. Specialitásom a bűbáj.

– Bűbáj?

– Ahogyan odakinn láthattátok, legtöbb ügyfelem nem mutatkozhat meg eredeti formájában – mosolygott Jordanre Orias. – Bűbáj révén pedig nyugodtan élhetnek az emberek között, senki nem veszi észre őket. Amíg tart a varázs, pont úgy néznek ki és beszélnek, mint az emberek. Én igencsak hathatósat kínálok. De persze minél erősebb a bűbáj, annál rövidebb ideig tart. Ügyfeleimnek mindössze havonta egyszer kell visszajönniük. Sok visszajáró akad köztük, nagyon jövedelmező az üzlet.

– És ha valaki halált hozó varázslatot kérne? – kérdezte Roland. – Azzal is szolgálhatsz?

– Volt rá példa – felelte habozás nélkül a boszorkánymester. – De túl sok galibát okozott, már nem foglalkozom vele. Ahogyan mondtam is, jövedelmező az üzlet.

Elnyomtam magamban egy sóhajt. Oriasból nem fogunk tudni kihúzni semmit. Madeline talán még a városban van, Kelvan remélhetőleg ráakad, mielőtt lelépne.

Orias hosszú ujjaival az asztalon dobolt.

– Ha már szóba kerültek a mohirik, ma délután roppant érdekes híreket hallottam. Két közülük való fiatalt keresnek, szép summát ígérnek értük. Nem gyakori, hogy ilyen történik, bizonyára nagyon fontosak nekik.

– Minden fiatal vagy gyerek nagyon fontos nekik – nyeltem nagyot, és odamentem közelebbről megszemlélni az egyik festményt, mert kezdett eluralkodni rajtam a pánik.

– Próbáljátok meg elképzelni a meglepetésemet, amikor két fiatal mohiri ugyanazon a napon megkeres. Micsoda véletlen, nem?

– Úgy nézünk ki, mint akik el vannak veszve? – kezelte le Jordan.

Rövid kacajt engedtem meg magamnak, majd az egyik különleges díszítésű könyvespolchoz mentem, amelyen könyvek és mindenféle más tárgyak sorakoztak. A démon jelenléte egyre erősebb lett, már lehetetlen volt figyelmen kívül hagyni. Hátrafordultam, és láttam az Orias szemében kigyúlt számító tüzet. Ideje lelécelni innen.

– Köszönjük a ránk szánt időt… – kezdtem bele, mire a boszorkánymester felemelte a kezét, és az ajtó becsukódott a srácok mögött.

Roland megragadta a kilincset, de az ajtó nem engedett. Megperdült, és egyenesen Orias szemébe mondta:

– Ez egyáltalán nem vicces! Nyisd ki az ajtót!

Orias a telefonért nyúlt, úgy festett, mint aki nagyon meg van elégedve önmagával.

– Helyezzétek csak kényelembe magatokat, amíg elintézek egy hívást. Ne aggódjatok, nem esik bajotok.

Roland, Peter és Jordan a boszorkánymester felé indult. Orias csettintésére azonban hirtelen mindhárman a széken ülve találták magukat, végtagjaikat valami láthatatlan erő tartotta fogva. Hiába küzdöttek, képtelenek voltak megszabadulni a béklyótól.

– Csupán három szék áll rendelkezésre, de te nem tűnsz veszélyesnek – pillantott rám Orias. – Viselkedj rendesen, míg telefonálok, máskülönben bezárlak a gardróbba!

Miért hiszi mindenki, hogy gyámoltalan vagyok? Visszafordultam a könyvespolc felé, hátha találok ott valamit, amit fegyverként használhatok. Egyik kezemet a polcra tettem, kék szikrák táncoltak a bőrömön. A démon nagyon közel volt; ebből a sátánfajzatból ered a boszorkánymester ereje.

Körbekémleltem a könyvespolcon, és tekintetem felragyogott, amikor ráleltem Aladdin lámpájának bronzmására. Halk nevetés hagyta el a számat. Milyen eredeti.

Ahogy ujjaim a lámpához értek, éreztem, hogy valami megmozdul benne. Két kézzel felemeltem a lámpást, és Orias felé fordultam; nem merengtem azon, hogyan lehet ilyen kis helyre beszuszakolni egy ilyen hatalmas démont. Orias az online telefonkönyvet bújta a számítógépén, engem teljes mértékben figyelmen kívül hagyott.

Kisebb adagnyi erőt engedtem a tenyerembe. A lámpás megmozdult, a fedele is megrezzent.

Orias felém fordította fejét, és kissé elsápadt, amikor meglátta, mi van a kezemben.

– Az nagyon értékes darab. Tedd le!

Még több erőt irányoztam a tenyerembe, mire a lámpás megint megremegett, de mintha vékony hangot is hallottam volna.

– Ha megdörzsölöm, vajon előbukkan a dzsinn?

– Az… nem játék, te kotnyeles kölyök! – Orias szavai keményen csengtek, egy árnyalattal azonban még sápadtabb lett, és izzadság ült ki a szemöldökére. – Azt sem tudod, mi az. Tedd le, mielőtt baj lesz!

– Pontosan tudom, mi ez. – Megráztam a lámpást, mire az onnan kijövő siránkozás hangosabb lett. – Egy feldühödött démont tartasz ebben. Attól tartok, engem egyáltalán nem kedvel. Azt mondd meg, hogyan tudtad bezárni a lámpásba?

Orias felállt, és kinyújtotta a kezét: enyhén remegett.

– Add csak nekem!

A barátaimra pillantottam, akik kíváncsisággal vegyes aggodalommal néztek rám. Rájuk mosolyogtam, aztán ismét a lámpás felé irányoztam az erőmet. A démon mocorgott odabenn, én pedig érzékeltem, mennyire fél. Ez újdonság.

– Hagyd abba! – kiáltotta Orias, és gyorsan kapkodta a levegőt. A falba kapaszkodott, szemében félelem csillant. – Kérlek!

Megdöntöttem a fejem, és a barátaimra pillantottam.

– Engedd el őket!

Amikor lehullott róluk a varázsbéklyó, Jordan azonnal felugrott, és a fegyvere után nyúlt… amit az autóban hagytunk. Ám arckifejezéséből ítélve akár puszta kézzel is szembeszállt volna a boszorkánymesterrel.

– Ha így kezeled az ügyfeleidet, nem csoda, hogy megtiltod nekik a fegyverviselést – kiáltott Oriasra.

A boszorkánymester azonban nem törődött vele.

– Szabadok. Most kérlek, add át nekem a lámpást.

– Tényleg azt hiszed, hogy ennyire ostoba vagyok? Ha odaadom, mind a négyen a karmaid közé kerülünk.

– Mit akarsz tenni vele? Nem viheted el!

– Nincs az az isten, hogy magunkkal vigyük ezt a kocsiban – fintorodott el Jordan.

Megérintettem a lámpás míves fedelét, mire a démon felmordult.

– Csend legyen! – reccsentem rá. Orias nyugtalan pillantásokat lövellt felém. – Visszakapod a démont, miután megígérted, hogy szabadon engedsz, és nem mondod el senkinek, hogy itt jártunk.

– Rendben.

– Azt hiszed, megtartja a szavát? – hördült fel Jordan.

– Nem. És pontosan ezért kell leraknia a fehér esküt.

Orias levegőért kapott, barátaim pedig kérdően fürkésztek.

– Az meg micsoda? – tudakolta Peter.

– A fehér eskü az egyetlen, amely a szava megtartására kényszeríti a boszorkánymestert.

Köszönöm, Remy, hogy megtanítottál erre.

– Erről meg honnan tudsz? – kérdezte Orias, és még azzal sem törődött, hogy tagadjon. – Ezt csak a magamfajták tudják.

– Nem fontos, honnan van az információ. Leteszed az esküt?

Orias szemében düh lépett a félelem helyébe.

– Rendben, leteszem az esküt. Megfogadom, hogy…

– Ne olyan gyorsan!

Tudtam, hogy jól meg kell szövegezni az esküt, és akkor nem tud kibújni alóla. Odamentem az íróasztalhoz, és tollat, papírt hoztam. Pár perc alatt összeállítottam a szöveget, majd átadtam neki.

– Olvasd el!

Orias átfutotta a sorokat, és amikor dühösen összepréselte az ajkát, tudtam, hogy jól kifundáltam.

– A fehér eskü keretében megfogadom az alábbiakat: Sara, Jordan, Roland és Peter sértetlenül elmehet innen. Nem teszek bennük kárt, és nem próbálom meg visszahozni őket, és erre mást sem utasítok. Senkivel sem közlöm, hogy Sarával, Jordannel, Rolanddel és Peterrel találkoztam, és ha bárki tudakozódna felőlük, nem árulom el, hogy itt jártak. És… – itt megállt, és dühös pillantást vetett felém – elmondom nekik, hogyan találhatják meg a nőt, akit keresnek.

– Pompás!

Nem akartam az utolsó sort belevenni, de Orias magának kereste a bajt azzal, hogy fel akart dobni bennünket. Várakozón meredtem rá.

– Nem tudom, hol lehet most, annyit tudok, hogy Los Angeles felé vette az irányt – csikorgatta a fogait. – Keressétek Adele-t a Blue Nyx nevű klubban. Ő mindenről tud, és képes bárkit a föld alól is előkeríteni. Nem rendelkezem több információval. Most visszakaphatom?

Átadtam neki a lámpást, ő pedig a karjába vette és dajkálni kezdte, mintha csecsemő volna.

– Ki vagy te? – nézett a szemembe.

– Csak egy lány, aki válaszokat vár. – A zsebembe nyúltam, és az asztalra tettem a gyémántot. – A fizetség az információért.

– Megőrültél? – fakadt ki Roland. – Ez a fickó megbéklyózott bennünket. Nem érdemel fizetséget.

Tudomást sem véve a dohogásáról, elfordultam.

– Gyerünk, húzzunk el innen!

Nem akartam magamra haragítani egy hatalmas boszorkánymestert. Nem akartam olyan ellenséget, aki meg tud idézni egy démont, majd képes lámpásba zárni. A gyémánt talán segít begyógyítani az egóján ejtett sebet, és pótolja az elmaradt jutalmat.