Szabó T. Anna

Vagyok

(Összegyűjtött és új versek)
– részlet –

© Szabó T. Anna, 2022

Gyurinak

A madárlépte hó
(1995)

Szélkalap

Viszi a szél a kalapom!

Forog, repül a szélkalap!

(Miért hiányzol most nagyon?

Egy órája, hogy láttalak.)

Viszi a szél a kalapom,

s a szélkalap forog, repül!

(Most megint nagyon messze vagy,

én pedig nagyon egyedül.)

Szonett

Együtt vagyunk. Az óra üt,

majd halk, lila mollban zenél.

A bőröd síma mindenütt.

Az íze áprilisi szél.

A bongás lassan elcsitul.

Míg szemerkél a napsütés,

szinte látni, hogy elsímul

a csend tükrén a gyűrüzés.

Nem moccan semmi. Észrevétlen,

fodrozó, hullámzó zenében

percenként illan el a ma.

S a sűrűsödő sötétségben

nem tarthat többé semmi ébren,

csak hajad fenyőillata.

Nehézkedés
(1998)

A sötétről

A szív helyén egy szó dobog: felejts.

De ott feküdtél a füvön hanyatt,

és érezted az izzó lüktetést,

a nap helyét a szemhéjad alatt,

a káprázat úgy ég a retinán,

mint a bőrön az érintés nyoma,

a fű, a nap, a fázás, száradás,

a hűlő víz felett a szél szaga –

dobog a szó, dadog, felejtsd el, ejtsd el,

ahogy az érdes és meleg tenyér,

olyan gyöngéden, szinte súlya sincs,

váratlanul a csupasz vállhoz ér,

sötétedő strand, szélborzolta víz,

a didergő test átforrósodik –

mozdulni sem mersz.

mozdulni sem mersz. Volt. Volt. Változik

az évszak, lassan fordul fenn az ég,

hó hull a vízre, hó, felejts, felejts,

a szem mögött hiánytalan sötét,

és súlya sincs, hogy érte könnyet ejts,

de ha elejted, vele hullsz te is

a fekete és jeges víz alá,

és nincs nap többé, ami hidegét

egy érintéssel felolvasztaná.

A szemről

Csak nézni rájuk. Milyen fényesek

és milyen szépek. Bitorolhatod

mindazt, amit látsz, előhívhatod

sötétkamrádban őket, képtelen

álmodba lépnek, villog és remeg

a képzelet, mint szélfodrozta víz,

benne a képük szétfut, összeáll,

mint víz alatt a kő, megváltozik,

megszínesül, alászáll. Nyugtalan

forgolódással alszol. Közelük

zavarba ejt, megszédít, nappalod

sejtelmekkel telíti. Mindenen

átüt valami más, megélesíti

a színt, a formát, és ráközelít

mindenre, amit nézel. Túl közel.

Üveg és víz a szem. Csak rajta át

láthatni mindent, védi a gyúlékony

létezőket a tűztől. Éljetek,

mondja nekik, és élnek. Nézi őket,

és látványukban elgyönyörködik.

Nem közöttük vagy. Közülük való,

de nem bocsáttatol be. Éjszaka,

a hívóvízbe mártott képeken,

meg tudsz jelenni néha. Azután

a szem kinyílik és lát. Fényesek

és szépek mind a dolgok. De tudod:

nem értheted meg, nem érintheted

a láthatókat. Hiszen egyesülsz

mindennel, amihez nyúlsz. Lángra kap,

átizzít, rögtön önmagába ránt.

Hogy élhetnél így? Inkább hátralépsz,

elkülönülsz, csak nézel. Hogy ragyog

minden teremtmény!

minden teremtmény!Hunyd be a szemed.

Fény
(2002)

Autofókusz

Szél, lomb, eső

Előbb a hársfák, most a jegenyék:

fújja a szél a száraz levelet.

Megtartható-e, amit látsz, a kép?

Szorítsd erősen. Hunyd rá a szemed.

Siklik a síkos, szélsodorta lomb

a sűrű zápor szálai között.

Csak csattogás, susorgás, surrogás.

A hang, a hangok. Hallgasd az esőt.

Ha múlni akar, mért őrizni meg?

Üres tükör legyél, ha nézni kell.

Gyűjtsd tenyeredbe az esővizet.

Szorítsd, szorítsd. A volt most múlik el.

Sötétkamra

Napóra

„meghaltál, mondtam
Sokszor”

Nagy gödröt ásnak lent az udvaron.

Látszik az akác csupasz gyökere.

Verset olvasok elalvás előtt.

„Makdír a gyász.” Hogy írjak erről?

Aztán, már álmomban, órákon át

hallom, ahogyan hosszú verseket

mondasz, mint egy üreg, visszhangosan

zendül a sötét, dallamos szavak,

tán jelentésük sincsen, mély zene,

de értelmük van, erejük, a tér

tagolatlan, nincs odaát, a hang

már mindeneket áthat, és eláll

a percek ziháló lélegzete –

ez az öröklét, forró sivatag,

de mint a homok: tömérdek a szó,

és nem fogy el soha, és zeng tovább,

és ez már mindig így lesz – hajnalig

hallgatom, aztán beleébredek,

mintha az égről szólt volna, a Nap

rettentő útjáról, hogy az egész

teremtett világ méri az időt,

élők, halottak vegyest: ugyanaz

minden az ég alatt, és egyen-egy

a létező világ: egy óriás,

forgó napóra.

Előhívás

Csapda

Világgal kínált, megvilágosodni:

beetetett és lépre csalt a lét –

nem bírom többé megvonni magamtól

az élnivágyás kábítószerét.

Álomsötétből ébredésre bukva

világot látni levegőt veszek –

mint a fejfájás, lüktetnek a tárgyak,

akár a vizes lombok, fényesek.

És felkelek, és járok, és cselekszem,

élek, mint mások, szabott rend szerint –

s közben, titkon, a bujkáló erekben

a lassan ölő vágy mérge kering.

Rögzített mozgás
(2004)

Harminc

Eddig jöttem. Vezetett a vakmerőség, vakszerencse.

Szűk az ösvény – pár lépés csak: belevész a rengetegbe.

Egyenletes lélegzésben alszom, mint egy meleg ólban.

Nem tudom, hogy ki lehetnék, elvesztettem, aki voltam.

Felriadok hajnaltájban, kilök keszekusza álmom.

Szólni, szólni. Csak a hangot, a dallamot nem találom.

Nem voltam még ilyen védett, soha még ilyen csupasz.

Nézem, ahogyan az égre felkúszik a virradat.

Fehér

A nézés

Az a jó a boldogságban,

hogy figyelni enged:

észrevenni a világban

ritmusát, a rendet.

Ahogy összevissza belsőd

gyermek fészke lesz,

ahogy a vad burjánzásból

kéz nő, arc, szemek,

ahogy a zavaros lélek

vize elcsitul:

úgy tesz rendet mindenekben,

úgy költözik a szemedbe

láthatatlanul.

Helyrajz

Előbb a fény

Előbb a fény. Csak azután a nap.

De legelőbb a fény csípős szaga,

ahogy az ablakrésen beszivárog.

A horizontot elállják a házak,

nem látni, hogy a sötét felhasad,

ahogy alulról szívja fel magába

a föld túlfeléről jött virradat,

a nap hirtelen pengevillanása

még nem hasítja szét a tárgyakat,

a ragyogás nem bántja a szemet.

Érezni, hogy egy nagy lény közeleg,

de a világ még nem a birtoka.

Még csak dereng a létezők soka,

ám fenn, a tömör háztetők felett

már keringnek a kába madarak,

szemük sötét félgömbjén tükröződik

a narancsvörös gömbszelet, a Nap.

Idelentről a fény forrása csak

sajduló sejtés, nem tapasztalat,

de felrántott redőnyű ablakán

már kilát önmagából a tudat.

Ez nem a látomásos vaksötét:

tetők pereme, antennák, faág.

Ahogy az alvilági víz felett

megérezni a kelő nap szagát,

ahogy a sötétség átlényegül,

ahogy a levegő átfényesül,

felviláglik a látható tudás:

mindennapos megvilágosodás.

Forgalom

Tengerrengés

Ágyamon fekszem, zúg a tenger:

a forgalom. Érzem emelet-

magas hulláma taraját, a padló

dübörögve remeg,

halrajok ezüstös hasától

villódzik fal és mennyezet,

üvegek, fémek, tükörfények

frecskelik be a nyugtalan teret.

Behunyom szemem, hagyom, hogy vigyen

a nekiszilajult hullámverés,

alattam süket mélyvízi béke,

régi viharok üledéke,

süppedős fenék,

párna, paplan meleg gubanca

szédít a mélybe, lök a magasba,

süllyedek is már, ömlik fülembe

a mélység hűvös, pattogós csendje –

elalszom.

elalszom. Mormog, dorombol a tenger.

Főút szélén a kerek pocsolya,

borzong a kékes, fényes kocsonya,

a mozgás eleven állóvize:

a padlóra tett műanyag palackban

ütemre pulzál, mint a tér alattam,

egy álomszeizmográf körfelszíne.

Téli ablak

Omlik az októberi ég

Omlik az októberi ég, mennyezetről a vakolat,

ömlik puhán és tétován, ahogy a szél közéje kap,

omlik a felhő anyaga, ömlik a kézzel fogható

kristályos víz, a ködfehér, jeges, szeles és tiszta hó,

legyőzve fekszenek alá a készületlen levelek,

a fák, mint robbanás után, kőporosan fehérlenek,

szilánkjait, fagyott üveg, most szétveti az őszi nap,

omlik a hó, az éghideg, a sűrű menny most ránk szakad –

s ott, fenn, a szél örvényein, már keringél a kósza had:

varjak várják a rom alól kikandikáló holtakat.

Háztáj

Téli napló

Átkelés a síneken

Csak ameddig megszűnnek az irányok.

Kilobbant gyertya: mozdulatlan állok.

Most kétfelől egyszerre fúj a szél,

kétoldalt kétfelé két fal robog,

alattam kattog, dübörög, morog,

hullámot vet a kétlépésnyi tér,

sárgán, fenyegetően csikorog

karnyújtásnyira a két villamos,

és ahogy kicsit dőlnek a kanyarban

a kétirányú párhuzamosok,

sebes tömegük szinte összeér.

Émelygek, szédülök, minden forog,

fenn az esti ég, lenn az utcakő,

két fénycsík száguld előttem, mögöttem,

kettős kanyarba dől be az idő,

és látnom kell, nem hunyhatok szemet,

forog a sokirányú szédület,

forog bennem az ismeretlen örvény,

ahogy állok a morgó senkiföldjén,

beszorítva két mozgó fal közé.

Ötven másodperc már az ördögé.

Egy pillanat, és helyredöccen minden.

Ismét lesz fent, lent, jobbra, balra, kinn, benn.

Örvény helyett: tér, jövő és szabadság.

A kerekek nyivognak, mint a macskák.

Szobrok, liget

Tar fák felett fut a vágtató bronzló.

A tág ég alatt mélybe visz a lépcső.

A föld alól, a légaknákon át,

felhallatszik a hangos csattogás.

Nyirkosan terped a napsárga fürdő.

Nyírt bokrai közt tekereg a forró

medencegőz, a testek páraszobra.

Kék tollú varjak turkálják a rothadt,

megfeketedett tavalyi avart.

Csak ameddig a rövid séta tart.

A fa körül

Ónos esőben párzanak a macskák.

A fény éjféli szőrükre fagyott.

Forrón vernyogó februári koncert.

Vadállatok.

Meg-megroppan az ezüstös üvegfa.

Csak ameddig elalszom. Hallgatom.

Könyörögnek és karmolnak alatta.

A test, a fájdalom.

Csak ezt. És újra. Fagyban és sötétben

lüktető kicsi húsgolyók fogannak.

Oktalan állatok. Vad célszerűség.

De vannak.

Napsugár Pub

Lila függöny. Kint sárbarna a nád.

A súrlófénytől fellazult bugák

zászlósan dőlve egy irányban állnak,

és lengenek a hosszú fűzfaágak:

Agárdot átmossa a déli szél.

Csak ameddig a vonat odaér.

Addig alszik a karjaim között.

Hajából verejtékillat gőzölög,

tiszta gyerekszag. Idebújik hozzám.

Tűhegynyi cseppek fénylenek az orrán.

A fülkét átmossa a déli nap.

Horkanva, megbűvölten alszanak

az utasok. A nyúzott arcú lány

elnyitja száját, fény villog fogán.

Napsugár Pub. Csak villanásra látom

a cégtáblát a sárga parti házon,

és dől is a nap, kortyolok belőle

ahogy szemközt a tükörnek verődve

arcomba csap. Lehunyom a szemem.

Megköt és megtart. Mint a szerelem.

A lépcsőn

Senki sem ugrott le a lejtős gangról

az udvar keramitkockáira:

a cselédlépcsőn indultunk el inkább,

az ötödikről megyünk lefele.

Lép, lépeget a barátnőm előttem,

két órája harminckét évesen.

Botorkálunk a meredek sötétben,

ördög örvénye, őrült szerelem.

Átbeszéltük a megvitathatókat,

de az érzelmek sosem józanok.

Kettőnk közt nem dől el, mit kettejük közt

kavartak ismeretlen démonok.

Még lüktetően megoldatlan minden.

Már semmiségekről beszélgetünk.

Itt nem segít a szeretet, a hit sem.

Ereszkedünk.

Én elmegyek. Ő meg majd feltörli végre

a mosógép okádta szennyvizet.

Csak amíg beülök a taxiba.

Hideg.

Növénynek lenni

Bokros hibiszkusz. Neki dől a fény.

Érzi, hogy kicsit langyos az üveg.

Ideje, léte más, mint az enyém.

A fénynek dől, és virágot növeszt.

Felette borzas porcsinrózsa lóg,

virága helyén bolyhos vattaszálak.

És terebélyes mikulásvirág:

fellevél, álvirágzat.

De bibés, sárga, igazi virága

közén ragyogó gömbben, fényesen vár a nektár.

Kint még hó. Benn a dzsungel.

Ablaknál állok. Csend van. Süt a nap.

Iránytalanul boldog pillanat.

Lélegezni.

Minden van, semmi sem kell.

Mint a hibiszkusz: élek.

Behunyt szemmel.

Csak amíg innen elszólítanak.

Sötét

Október

Szélütött hold. A hideg égen

vonszolódik, úgy araszol,

ahogy az utolsó tücsök

mászik elő a föld alól,

hogy ne legyen az éjszaka

tücsöktelen és holdtalan.

Semmit sem ért, a földre néz

mereven, féloldalasan,

szabott pálya, körfolyosó,

jeges neon, magának ég,

a vékony, őrült cirregéstől

repedezik az űrsötét,

de nem hallja, a hold süket,

nyála a tar fákra csorog,

kifosztott kórházépület,

szél járja csak, a hold csoszog,

mezítláb megy a jéghideg

tücsökvisszhangos űrön át,

és érezni, amerre jár,

az elmúlás éterszagát.

Vadvíz

Holdtölte

hold te éltető nap visszfénye

forróláz hideg verítéke

futó farkasok lihegése

fekete víz emelkedése

szerelemé

két külön-létet egybelökve

a zihálásba költözöl be

eleven éj

nyitott szemmel mennek utánad

delejes fehér ragyogásban

az álmodók

a sárga baglyok most vadásznak

és spóráját a pusztulásnak

szóródni szólítod a testben

megölsz te hold

Elhagy
(2006)

Alvó arcok

Arcod először zárt, meleg, kerek.

Még úgy lebeghetsz álmaid felett,

mint könnyű lomb közt a madártojás.

Aztán, akár a szívós, fiatal fa:

hegek, redők és karcolások rajta,

a gyökered már hűvös földbe ás.

Később, akár a folyóban a szikla:

egyre mélyebbre süllyedsz álmaidba,

a sodrásban már nem tudod, ki vagy.

Végül az arcod, mint a víz a fagyban:

rázáródik minden vonása lassan –

a jég beáll, a lélegzet kihagy.

Elhagy

Elhagy

Elárul és elhagy.

Kilök magából és elhagy.

Önmagát adja ennem és elhagy.

Ringat és elhagy.

Talpam simogatja, fenekem törüli,

hajamat fésüli, elhagy.

Orrom az illatát issza, ölel:

„Soha nem hagylak el!” Elhagy.

Áltat, mosolyog, súgja: „Ne félj!”

Félek és fázom, és elhagy.

Este lefekszik az ágyra velem,

azután kioson és elhagy.

Nagy, meleg, eleven, fészekadó,

csókol és dúdol és elhagy.

Cukorral tölti a két tenyerem,

tessék, ehetem: elhagy.

Sírok és ordítok, úgy szorítom:

foghatom, üthetem, elhagy.

Csukja az ajtót, és hátra se néz,

nem vagyok senki, ha elhagy.

Várom, ahogy remegő kutya vár:

jön, ölel, símogat, elhagy.

Ő kell, mert nélküle élni halál,

felemel, melegít, elhagy.

Ketrec a karja, de ház az öle,

vágynék vissza, de elhagy.

Egy csak a lecke: nem ő vagyok én,

idegen, idegen, elhagy.

Ott a világ, lesz más, aki vár!

Lesz majd benne, kit elhagyj.

Csukd be az ajtót, vissza se nézz:

várni a könnyebb, menni nehéz,

lesz, ki elárul, lesz, ki elárvul,

mindig lesz, aki vár, aki fél,

mindig lesz, aki vissza se tér,

megszül, és meghal, és elhagy.

A tanulság

A tanulság

Egy kétéves csupa meglepetés.

Futásban bajnok, földharcban veretlen:

két markos felnőtt küzd vele, s feladja

a zoknit, tíz perc közelharc után.

Szeret köpködni, nyelvet ölteni,

hivalkodik a funkcióival,

és napokon át tűnődik azon,

hogyan lehetne megnézni az étel

útját ebédkor („A szájban sötét van”).

Egy kurjantás, és felmászik a polcra,

kuckót épít a tiszta ágyneműből

a lábtörlőre, aztán lelkesen

kezdi festeni a falat – pirosra.

Komoly tervei vannak: városok

és sínek, műhely, traktorparkoló,

málnaszörppel mossa az ablakot,

és beszórja a szőnyeget homokkal.

Ki hinné, hogy minden mindenre jó?

Ki hinné, hogy egy pillanat alatt

lehet akárki oroszlán, vonat,

és hogy a nyelv is képlékeny, és a

neveknek értelmük van („karfiol:

mert kar van benne”), és a markoló

fogat mos minden este. A világ

csupa mamából és apából áll:

a kishalat megenni nem szabad,

„mert a mamája nem találja meg” –

de ha a mamát is megesszük: rendben!

„Örülnek egymásnak.” Ez a tanulság.

Egy kétéves csupa meglepetés,

még azután is, hogy békésen alszik –

az ágyadból, a takarók közül

előkerül az aranytartalék:

két aszalt szilva, egy böhöm lakat,

sok összegyűrt lap, gyurma, ceruza,

egy darabokra szedett kisvasút.

A rend: a játék. A rend: ő maga.

Szürrealizmus? Hogy megöregedtünk.

Azt mondjuk: tűz

A mai nap

1.

Képzeld, mi történt. Kora délelőtt,

amint utaztam új lakást keresni,

és azon tűnődtem, hogyan tovább,

míg üres szemmel bámultam a boltok

januári, kopott kirakatát,

és annyi minden eszembe jutott –

hirtelen tényleg csak a semmit láttam:

a házak közül épp kirobogott

a villamos, a hídra ráfutott,

s a megszokott szép tágasság helyett

köd várt a láthatatlan víz felett –

döbbenten álltam.

Köd mindenütt: a szorongás maga

ez a szűk, hideg, fehér éjszaka;

éreztem, hogy most ez az életem:

hogy gyorsan megy, de nem én vezetem,

hogy megtörténik, de mégsem velem,

hogy ott a látvány, s mégsem láthatom,

hogy sínen megyek, biztos járaton,

de hídon: földön, vízen, levegőben,

és felhőben is, mint a repülőben,

s a valóságnak nincs egyéb jele,

mint kezemben a korlát hidege.

Két hosszú perc, míg újra volt mit látni.

És most úgy érzem, megtörténhet bármi.

2.

Hogy folyt a könnyem! Nem tudtam, mi van,

csak feküdtem alattad boldogan.

Egy másik város, egy régi lakás.

És ezután már soha semmi más.

Elvesztettem, de megtaláltalak.

Csak azt vesztettem el, mi megmarad.

Nem az ég nyílt meg, hanem az ölem.

Jöttél az úton, indultál velem.

3.

Levágott hajad sepregetem össze.

Tizenhat éve együtt. Hány helyen.

Terek, lakások. Nézegetem: őszül.

Jaj, életem.

Szemétlapátra. Hogy lehet kidobni?

Inkább szálanként összegyűjteném.

Jó, tudom: soha semmit se dobok ki.

De hát: enyém!

Fenyőtűk közte. Nyáron napraforgó

pöndör szirmai. Hogy hull minden el.

Forog a föld is velünk, körbe-körbe.

Nem érdekel.

4.

Nem érdekel csak a nyakad, a vállad.

Ahogy megyünk egy téli hídon át,

összefogódzva. Ahogy hazavárlak.

Csak vándor hordja hátán otthonát.

Nem érdekel, hogy hol leszünk, csak együtt.

A csupasz padlón, széken, asztalon.

Én nem akarok igazán, csak egyet,

de azt nagyon.

5.

Képzeld, mi történt. Érzem, hogy öregszem.

Házunk a várunk, így gondolkozom.

Pedig nem kősziklára építettünk,

hanem utazunk, egymás melegében,

a ködös hídon, egy villamoson.

És azt érzem, hogy megtörténhet bármi,

mint akkor, ott, az első éjjelen.

Pedig csak sín visz. Köd van. Ki kell várni.

Ahova te mész, oda jöjj velem.

Forró vibrálás

Tangó

A bőr

Nézz még, nézz még, nézz még, nézz még,

várd meg, amíg visszanézek.

Nézd a karom, nézd a hátam,

nézd, akarom, nézd a vállam,

egész testtel visszanézek.

Lehunyt szemmel nézek vissza,

nyitott szájjal nézek vissza,

ujjbegyemmel nézek vissza,

borzongásod bőröm issza,

nézz még, nézz még, nézz még, nézz még,

egész testtel visszanézek.

A bölcső

Ringass. Ringass soká, hogy

ne legyen vége.

Ringass. Ringass, akár az

ősanya méhe.

Ringass, hogy ringhass, ringass, hogy ringhass,

ringass, hogy ringjunk, mint szélben az ág,

ringass, ringass, ringass, ringass,

ahogy a tenger, ahogy a tenger

csendben az éjbe ringja magát.

A pulzus

Figyeld a ritmust,

te leszel a szívem,

figyeld a ritmust,

ne eressz el.

Fogd meg a csuklóm,

nyisd meg a testem,

simíts meg érdes

tenyereddel.

A láng

Forró, forró, forró, forró,

csókolj, csókolj, most jó, most jó,

nincsen vége, nincsen vége,

fúródjunk jól

bele a sötétbe,

még, még, még, még,

ami az enyém,

az mind a tiéd, és

ég, ég, ég, ég, ég.

A tánc

A szívből most mind alászáll a vér

már a csípőben ölben bizsereg

mohó lábujjam a szőnyegbe váj

veled megint veled veled veled

Ölem öledben öklelj és ölelj

diktáld a ritmust én majd táncolok

fogj fájj forgass míg megpördül a tér

fehér halálom tajtéka zubog

Ahogy a csípő a fenék mozog

hajam csapdossa csupasz hátamat

tedd amit akarsz amit akarok

– lobog dobog ragyog –

add át magad!

A kígyó

Nem lankad a vágy,

feltámad a vágy.

Vágyjuk is,

tesszük is

tudjuk is,

hisszük is:

így jó.

Támad a kétfejű,

támad a kétnemű,

támad a kétszínű,

támad a támad a

kígyó.

A barlang

Most kígyó vagy, jer csak, kígyó,

csusszanj beljebb barlangomba.

Gyűrűz, lüktet, forró pikkely,

nyálkás falhoz dörgölődzik,

meleget érez, fészket érez.

Én vagyok a kígyó! Én vagyok!

Rád fonódom karral-lábbal,

lángot fúvok, harapok, sziszegek.

Azt hiszed, itt van a fészked?

Foglak erősen, el se eresztlek,

vérmelegemmel megmelegeszlek,

fényre kilöklek, árvaságba!

Minek is hittél, minek is, minek is hittél!

Minden hiába.

Lenni a mindent

Ébredés

Derengő térben rézsút fényvonal:

a redőnyrésen behasít a nap.

Szürke, mint a füst, síkos, egyenes,

mint a kivont tőr. Véres lesz kezed,

vörösen villódzik, ha belenyúl:

a szürke túlvilági sáv úgy hatol át

bőrén, húsán, akár az üvegen.

Álomi csend.

Álomi csend. A lassú mozdulat,

akárha félhomályos víz alatt,

aranyport kavar, csillámhomokot,

a látható tér lebeg és ragyog.

És meztelenség. Takaratlanul

mozog, akinek tőrt vetett a fény,

fehér csíkokra szaggatja a bőrét,

mozdulatokká szabdalja szét,

árnyéksávokká, szempillák között

pörgő körökké, láng csap ki a kar

úszó ívéből, az ujjak között

hártyás, parázsló izzás

hártyás, parázsló izzás – kavargó pernye,

szétszóratás, a nemlét ragyogása –

Innen csak lehunyt szemmel szabadulhatsz,

ha nemlevőként vágsz át a határon,

s mielőtt végre levegőt veszel:

hirtelen, mint a partra csapó hullám,

csattanva felrántod a redőnyt.

A történés

A történés

„…és kioltom a káprázatokat…”

Hogy oltsam ki a káprázatokat?

Elég egy hosszú, őszi vonatút,

a lassú látvány történése, íze,

diófák barna, pöndör levelének

képzelt szaga, világító bogyók

a csipkebokron, a kukoricatábla

érdes súrlása, egy-egy pocsolya

szürke tükrén az ágbogas gyomok,

narancsszín tökök hízása a fényben,

egy agyagos út hajlós vöröse,

oszlopok megnyúlt árnyéka, piros

tehervagonból kilógó farönk

hasított kérge, nyers felülete,

a rétihéja apró billenése

facsúcs-közelben, párás, langyos égen

az oszló kondenzcsíkok, friss vetés

zöld rikoltása vízért, melegért –

elég a mozgó állókép, a fényes,

érinthetetlen, mégis igazi:

nézem először-utoljára, ismét

szomjasan kortyolom, álomvizet,

eltelni nem tudok, ő olt ki engem,

hiába hunyom káprázó szemem,

hogy lángom óvjam, nincs belső valóm,

csak ez az út, az ősz, a készülődés

a nagy hidegre, hogy a hó alól,

a fehér, üres, nem-telő időből

előtörjön és történjen megint.

Jegyzőkönyv

Hal

Hogy szorítottam. Fenn a parton álltam,

ő meg egy csíkos, rossz fürdőgatyában

valami síkos, szétkorhadt falépcsőn,

ami hosszan és függőlegesen

zuhant a szürke, üres óceánba.

Nem volt az arcán félelem, csak némi

kíváncsiság. Már várta a vizet.

Teljes erőmből fogtam a kezét,

húztam vissza, de ő meg, mint az ólom,

lefele tartott. Hosszan álltam így,

jobbra megdőlve, megfeszített combbal,

mintha valami irdatlan halat

tépnék ki éppen saját eleméből.

Nem bírtam vele, pedig nem is küzdött,

csak súlya volt, és tágra nyílt szeme.

Egyszerre mégis hátra kellett néznem,

mert megéreztem, hogy a bal kezem,

amellyel addig fiam kezét fogtam,

az unokáét, egészen üres.

A gyermek eltűnt, sima volt a víz,

a meredek part néptelen, a csend

mozdíthatatlan, nem volt, aki tartson.

Megszűnt az élet ellensúlya végképp.

És akkor, mintha kezünk zsinórján át

áram csapna meg: berántott a mélység.

Siralom háza

Siralom háza

Sírjatok, sírjatok, amíg sírni bírtok,

sírjatok, sírjatok, amíg könnyetek van.

Eljön majd, el, az elképzelhetetlen:

a zord ápolónő pecsétes köpenyben.

Felharsan a hangja, feküdni, mit képzel,

lepedőt oszt véres, vizeletes kézzel.

Sírjatok, sírjatok, amíg sírni bírtok,

sírjatok, sírjatok, amíg könnyetek van.

Vár az öregasszony, mert sehol se jó már,

fél oldalra fordul, és aludni próbál.

Álmában halottak látogatják sorban.

Felnyöszörög, jaj, jaj, azt sem tudja, hol van.

Sírjatok, sírjatok, amíg sírni bírtok,

sírjatok, sírjatok, amíg könnyetek van.

Tél van, mindig tél lesz, förtelmes szél vágtat,

nyikorgatja, tépi a kikorhadt fákat.

Ferde gőz süvít ki a kórházkéményből.

Üres minden utca, hamu hull az égből.

Sírjatok, sírjatok, amíg sírni bírtok,

sírjatok, sírjatok, amíg könnyetek van.

Vízpróba

Műtét

„…mert jobb néked, hogy egy vesszen el
a te tagjaid közül, semhogy egész tested
a gyehennára vettessék.”

A fájdalom, az megtanít a testre.

Ahogy egykor a gyönyör tanított.

Ami mást akar, mint te: vágd ki, mesd le.

Zárt bensőd síkos, lüktető, nyitott.

A fájdalom, az megtanít magadra.

Egyetlen izzó szálon lóg a lét.

Hova zuhannál, ha magadra hagyna.

Mint aki felgyújtotta mindenét.

Kúszni a durva, reszkető kötélen.

Amihez érek, horzsás sziklafal.

A test nem én, a fájdalom nem én, nem.

Nem akarhatom, amit ő akar.

A fájdalom nem tanít meg a testre.

A gyönyör is csak magára tanít.

Fájdalom, gyönyör: démon, üres eszme.

A vérem nélkül gazdátlan vonít.

Póráz? Kötél? Ha egyszer eleresztem,

ők is a mélybe zuhannak velem.

Én vagyok én, és Istené a testem,

de istent test nélkül is ismerem.

Villany
(2010)

Ördögtrilla

Holdfogyatkozás

A fekete győz a fehéren,

árnyunk rávetül a holdra,

a láthatót sötétre váltja:

a fény helyén saját hiánya.

Éji arcunk a tükörben:

aki vagyunk, van is, nincs is.

Szörnytől tartunk tág terekben,

s mi vagyunk az ismeretlen.

Pordal

Tengerészdal

1.

Akkor volt a legjobb, mikor a legrosszabb:

amikor nem látszott sehol se part,

amikor nem voltál senki, de senki,

mikor az a senki mindent akart.

Sós a verejték, sós volt a tajték,

sós volt a vér a szád peremén,

körben az ének: a szél s a szirének,

amikor csak én volt, nem te meg én.

Kellett a mély ellenében a ballaszt,

súly volt a szívben, nem szerelem,

szakadt vitorla vítt a viharral,

vitt nagy üres kék tengereken.

2.

Akkor a legrosszabb, amikor a legjobb,

amikor az ember a révbe beér,

amikor az ember leveti a horgonyt,

akkor szűkül be végleg a tér.

Védett öbölben sehol egy hullám,

locsog csutka, halfej, kólásdoboz,

ki kéne pakolni végre, amid van,

amit az a híres hajód hozott.

Nincs odalent már semmi, de semmi,

a beígért áru nincsen sehol,

nincs tűzijáték, szál gyufa sincsen,

csak egy teli láda van: a puskapor.

Ritmus

Értsd meg

Értsd meg magad, mint libegő, sosem-álló mozgását a fa,

tumultuózus felhőit az ég az őszi szélben,

képlékeny hullámzását a tenger,

fénymozaikját a lüktető,

mindig változó metropolisz.

Értsd meg a hajad minden szálát, a bőröd pórusait, a

szemed rebegését álmodban, az izmok

egymásra hangolt mozgását, a sejtek

önjáró dallamát, az idegekbe nyilalló

vágyat, sejtelmet, gerincizzító

gyönyört, fájdalmat, azt, ahogyan egy vagy

a levegővel, s kiröppensz magadból

minden légzéskor. Érintsd meg a földet,

szorítsd a vizet a markodba, érezd

benne a dobogásod. Magadban halott vagy,

érezd a halottakat magadban, a lángot,

értsd meg magadat, értsd meg, légy egész.

Érezd magad, ahogy a tenger érzi,

értsd meg magad, ahogy az ember érti,

hogy érthető legyen az érinthetetlen.

És végre élsz.

Alapzaj

Alapzaj

1.

A babakocsi zötyög a kövön.

Nyikorog, ráz az újszülöttek álma.

Az út dadogva döccen, dübörög –

ez vezeti át őket a világba.

Ringat a szabálytalan felület,

nincs köze szívveréshez, lüktetéshez.

Monoton, diszharmonikus dobogás,

kataton kattogás, ahogy több ezer éve

vitték kocsin, vitték utakon át,

mint csomagot, a kicsi csecsemőket.

Aki túlélte, továbbutazott,

utat rakott, utas lett maga is.

Domború kövön kerekek nyiszognak,

zuhog a patazaj, baltacsapások.

Kattog a sok kocsi, vonulnak a seregek,

jönnek a kincsek, mennek az áruk.

Döccen a kerék, szikrát vet a vas.

A történelem maga forog itt:

bizonytalanul biztos szédületben,

poros, raszteres termésköveken,

sebzett utakon, mély kátyúk között,

szabott úton, de mégis egyenetlen,

tengelyroppantó, gerinchasító,

fogkocogtató ritmusban döcög.

2.

A házunk mellett van egy névtelen utca.

Mindennap azon megyünk óvodába.

A kisfiam a kövek nyelvét tudja –

a macskakő lett „a legjobb barátja”.

Százéves, simára koptatott kövek,

nincs köztük két egyforma. Sütkéreznek:

vének a fényben. Elviseltek mindent.

Ezüst reggelen, arany alkonyatban

déli városok sikátorait,

beroggyant régi utakat idéznek –

a rézsút fényben púpjukat mutatják,

és dorombolnak hozzá, mint a macskák.

A fiam szól: „Sziasztok, macskakövek!”

És szólnak (szólok): „Szia, jó hogy látunk!”

Ő morog: „Hoá, oroszlánkövek!”

Ők: „Hoááá, szevasz, legjobb barátunk!”

Az aszfalt nem szól, az aszfalt unalmas.

A beton nem szól, a beton süket.

De szólj hozzájuk: beszédesek lesznek

a szfinxpofájú oroszlánkövek.

Visszhangként verik vissza az időt,

és minden kőnek más visszhangja van.

Ha célba akarsz érni, ne siess:

a kő elbuktatja, aki rohan.

3.

Hogy kavarog a por. Semmit se látni.

De talpunk alatt nem moccan az út.

A kő kő marad, történjen bár bármi.

Forog a kerék, kőről kőre fut.

Barbárok, forradalmárok, proletárok,

utcakölykök és futballhuligánok,

hősök, harcosok, gyávák, gyilkosok –

barikádok a tankok ellen,

repül a kő a bankok ellen,

véres a kő és koppan a kő és

roppan a csont és loccsan a fő –

robogó kerék sortüze ropog.

Előre! Rajta! Most! Most vagy soha!

A kőből fal lesz, a kő felrepül.

Fel, új utakra! Előre – hova?

Kövek híján az út csak ferde űr.

„Bontott bazalt macskakő eladó,

hússzor húszas, kétszázhúsz egy darab.”

„Garanciával gránit kockakő!”

A por kavarog, a kő megmarad.

Kerék forog, a kő dadog,

azt mondja: gyok, va, gyok, vagyok,

az esti napfény felragyog,

egy évezred egy pillanat.

Az út a várunk: messzi városokban

mindig lesz kő az úton – és: hoáá! –

ahol az út, az otthon mindig ott van,

vigyen, ha visz, nem kérdezzük, hová.

A csoda

Hát szevasz, haver,
mondta a kalóz, és

csillogó fémpénzt nyújtott a gyereknek

az csatát látott vért és kincseket

pálmás szigetet szétszórt csontokat

és áhítattal nézett nem mosolygott

az utca felett kisütött a nap

én is ilyen voltam a te korodban

féltem az ilyen szerencsétlenektől

fél láb fél szem fél szív nem ér az egész

egy lyukas garast mondta a kalóz

és két kezével hajtva a kocsit

továbbgördült és befordult a sarkon

elbújt a nap

a kisfiú csak állt

Költői recept

Mementó

„Szaporodik fogamban
az idegen anyag,
mint szívemben a halál.”

Két fogorvos a családomban. Ketten,

akiket szerettem, akik befalazták

emléküket a csontjaimba. Tőlük

kaptam a szív nyugalmát, amikor

kigyúl az éles lámpa. Megtanítottak

idejekorán megválni a testtől.

Megváltak tőle ők is. Új fogorvos

hajol fölébem, folytatja a munkát.

Most hátradőlve hallgatom a fúrót,

hunyt szemmel, akár egy koncertteremben.

Én volnék ez a zsibbadt test? Mint aki ámul

saját halálán, hallgatok leesett állal.

Körben mindenhol arc nélküli szájak:

állkapcsok néma gipszöntvényei.

Hallgatnak ők is. Már függetlenedtek

a szájtól, aki járkál és beszél.

Szólnék helyettük, mégsem szólhatok.

Lélegzem. Tiszta orvosi szagok.

Később, amikor már beszélgetünk,

a szekrényben épp a doktor mögött

meglátok egy valódi koponyát.

Vegyük ki! Nézem ámulva a barna,

üreges csontot, ajkat képzelek

a felső fogak fölé, nyelvet a szájba.

Ki volt vajon? Mit akart mondani?

Az állkapcsa hiányzik. Itt ízesült,

így mozgott fel-le, mutatja az orvos.

Milyen sérülékeny a száj. Milyen mulandó.

De milyen szép az ízület neve!

Felírja nekem, hogy el ne felejtsem:

Articulatio temporo-mandibularis.

Fénysötét

Levél

Úgy vagy egész nap, mint a fa a szélben.

Hajlasz vele, de nem mozdulsz el mégsem.

Egyet akarsz, de nem tudod, hogy az mi.

Addig várnod kell, egy helyben maradni.

Közben hagyni, hogy sodorjon az áram.

Táncoltasson, de ne vigyen magával.

Szabadítson meg, de még ne a testtől,

csak a csillámló, sok feleslegestől.

Utólag érted majd meg, hogy mi lesz itt –

a fényben minden szerkezet kitetszik.

Ez a tanulság. Sokallod, kevesled:

úgy vagy egész, ha részeid levedled.

Fénysáv

Fénysáv

Képzeljünk el egy vaksötét szobát.

Honnan tudjuk, hogy szoba?

Honnan, hogy vaksötét?

Igen, elindulunk, botladozva, élekbe ütődve.

De a tárgyak nem ismerősek. Szúrós, amorf, ellenséges terep.

Most puha. Cuppog, mint a sár. Körülfog, magába nyel.

Hiszen nyitva a szem! Semmit se lát.

Műtő-világításban, déli napban.

Képzeljük el.

És akkor: rés a redőnyön.

Nem-fény és fény közt tűhegynyi különbség.

Kilök a belső tér, egyetlen pontban

az újrakezdés ziháló reménye.

Ennyi még talán

biztosra vehető.

Képzeljük el.

Kerített tér
(2014)

Szemben

1.

Tükörbe nézz, ott van az ördög:

ez az arccsont, ez a szemöldök,

az üveges üres tekintet,

ami belülről figyel minket,

fészket rakott a koponyában,

tőle mozog a nyelv a szájban,

nélküle a test összetört rög:

tükörbe nézz, ott van az ördög.

2.

Tükörbe nézel, ott van Isten:

pórusaidban, sejtjeidben,

csak működik benned nyugodtan,

nem bámulja magát, csak ott van,

nem kér, nem szólít, nem nevez meg,

nem mondja azt sem, hogy szeretlek,

mert nem vagy és a tükör sincsen:

tükörbe nézel, ott van Isten.

Szilánk

Au lecteur

Te,

olvasó,

ki fürdesz a szavakban,

és spórolásból vagy csak kényelemből

más használt vizében mosod magad,

a nyelv őseleméből kiszakított

tűrhetően szűk térben

nem feszengsz?

Mit remélsz?

Felfrissülést?

Tisztaságot?

Ha kellemesen melenget,

elég?

Elnyúlsz benne,

és kitöltöd egészen.

Ha kád a vers – kilépve

meztelen vagy.

Optika

Légy. – Vagyok.

Légy bolond. Így túlélhető.

Légy, giliszta, kő, öregisten.

Gondold: a tested levegő.

Röhögj, akár egy hülye viccen.

Nyúlj magadhoz, rántsd ki, ha fáj.

Mérget, krokodilt, nyelj le mindent.

Fogd be, és szülj, ha már muszáj.

Fogj egeret egyszerre kintbent.

Vagy légy agyafúrt csecsemő:

égre üvölt, mindent kimond.

Por, hamu, pára, levegő.

Nesze a semmi. Légy bolond.

Térrács

Cáfolat

A rothadásból, rombolásból,

falrésből és reves sárból,

üres vizes kvarchomokból,

foszló avarkupacokból,

téglából, sziklából,

betonból, lávából,

rögökből, morzsákból,

korhadó forgácsból,

magukért magukból

robbanó magokból –

nem célból, csak okból.

Határkísértő

A mérhető

Térképeinkkel és eszközeinkkel

hálóba fogjuk a csillagokat,

megnevezéssel birtokoljuk őket,

mintha mindezzel bármit is elérnénk.

Puszta eszünkkel, csupasz szavainkkal

hálóba fogjuk a fogalmakat,

kijelentjük és körülírjuk őket,

mintha mindezzel bármit is tehetnénk.

Kézzel, eszközzel, ésszel, akarattal

hálóba fogunk mindent, amit látunk.

Rögzít, rendszerez. Nem. Recseg-ropog.

Egy pillanat, és beszakad alattunk.

Örökösök

Kis határsértő

Inkább hús közt a kamionban,

mint háborúkba, börtönökbe.

Zajló folyón át lélekvesztőn,

vagy pányvával alvázra kötve.

Irénke néni szorgosan

távcsövezik a zöldhatáron:

a házam, hazám idegent

ne fogadjon, sőt ne is lásson.

Húsok között a kamionban.

Pányvával az alvázra kötve.

Éji folyón a lélekvesztőn.

És táborokba, börtönökbe.

Kiút

Frigus

Hol tartok most negyvenéves

koromban?

Vérem parázs, ereimben

korom van.

Senkinek már nem akarok

tetszeni,

ki mit gondol, nem érdekel,

ezt neki!

Elejtem a múltamat, mint

levelet,

közel az ősz, visszanyárni

nem lehet.

A kor porát porcikám se

akarja:

megperzselten lehullok az

avarba.

Fekszem, várok. Hogy mi jön még?

Egyre megy.

Úgyis eljön nagy havával

negyvenegy.

Ár
(2018)

A nyelv

A nyelv a

A nyelv az a nyelv az a nyelv az a nyelv.

A nyelv a hús, ha csontod megtagad.

A nyelv a kezet fel, add meg magad.

A nyelv a láss, a játssz, a kér, a fél.

A nyelv, ahogy a torkodon kifér.

A nyelv horog, harag, ha ráng a száj.

A nyelv kinyújt, begyújt. A nyelv muszáj.

A nyelv a lég, a hang, a csont, a fog.

A nyelv a csak, a csuk. Csorog, locsog.

A nyelv az elv, az enyv, a láp, a lép.

A nyelv belé, belém, belénk, beléd.

A nyelv a jel, a ja, a jé, a jó.

A nyelv a rím, a süllyedő hajó.

A nyelv anya. Szül, él, etet, ölel.

A nyelv apa. Ha ad, nem apad el.

A nyelv felad. Vad ugart vet eléd.

A nyelv ugat. A nyelv üget feléd.

A nyelv család. Csal, ad. Bólint. Bolond.

A nyelv a lomb. Lompos ólomkolomp.

A nyelv beszéde szél. Szédült szülés.

A nyelv beszáll, beszól, csak mondja, és –

A nyelv a nyál, ha szó száll szerteszét,

a nyelv az én, ha veszti épp eszét.

A nyelv a ház, a nyelv a tér, a kert.

Imamalom, mi mondja, mondja, mert –

Közel

Közel

Nézek, és a horizont visszanéz.

Reggel-este vigyázza léptem

követelő napszem, hűvös holdszem,

sohase lehetek egyedül.

Felhők, vizek, fák visszanéznek,

citromból visszanéz a sárga,

tenyeremből kutyafej bólong:

hogy veled vagyok, jól van így.

Felel a kávé keserűje,

felel az esővíz az arcon:

velünk vagy, itt vagy, elfogadtunk,

érzékletekkel biztat a test.

Ölelés melege, kéz szorítása,

a jóság közele ahogy átjár,

felel rám, megfelel nekem,

beburkol, megvéd, mikor alszom.

Felébredek, kezdődik újra:

minden hívás és felelet,

minden lélegzet átjár rajtam,

átlelkesíti a világot.

Hízeleg, könyörög

Hízeleg. Könyörög.

Macska, te selymes őrület, te kúszó

törleszkedés a nálad nagyobb testhez,

visszhangvadász, te hosszan kiterült

olvadt rugó, tükrös szemedben lámpa

fénykörét köddé oldó üres nézés,

kurrogó, berregő forró torok,

tüskefogsor, mely cafatokra tép,

hasfelhasító görbetőr karom,

macska, te alvó, kilencmilliárd

élet tudója, aki a kapun túl

lelkeket ítélsz álmodban, miközben

hűs bundádon egy gyerekkéz simít,

a patkány képében a túlvilágra

megérkezők torkát átharapod,

és érdes nyelvvel lenyalod a vért,

visszalökve őket új földi húsba,

ott macskaőr a sötét folyosón,

itt simulékony plüss szobacica,

te szó nélkül is szóló, síró-rívó,

ki megérted az embernyelveket,

és kiharapod azét, aki gyáva,

hogy visszaköpd az álmodban egy másik

gyerek szájába, aki hirtelen

felébred álmában, felül, beszél –

te puha vadság, koncentrált halál,

élet, ítélet, feszült figyelem,

napjaim tükre és tudója, jöjj,

ülj az ölembe, nyugtass meg, hogy élek,

nem álmomban ölellek, simogatlak,

hogy ember vagyok még, s te macska vagy,

hogy még, még, még, még, még – hogy ne küldj vissza,

engedj át mégis, ha patkány leszek.

Sirató

Hamu, láng

Úgy pakolják ki majd az életünket,

mint a nagynéni házát, a gyerekkor

utolsó helyszínét, százéves tárgyak

borús múzeumát, a csengő csillárt,

fakó szőnyeget, sötét képeket,

rengeteg könyvet – srapnelnyomokat,

háborús sebeket, és ki tudja hol halt

emberek szignóit – a polgári élet

éhezések árán fenntartott közegét –

színházbérletek, olcsó porcelán,

a márvány lámpaállvány csupa por,

az összegyűjtött régi szappanok

nyugatszagát is elnyomó halálszag,

vége, vége, szétszáll a semmibe,

csak álmainkban lesz egész, az emlék

megbízhatatlan, nincs, ki összetartsa,

a ház halott, ha gazdája halott –

de pár könyvet por és hamu között

fellapozunk, halkan beszélni kezd

egy régi szerző, egy elfeledett

fordító, él és szól a hang tovább,

mert aki könyvbe préseli magát,

az egy ideig biztos halhatatlan,

azt olvassák majd az üres szobákban

virrasztó gyászolók, nem hallgat el,

és felszáll majd a fejfáink fölé,

és megmutatja, kik voltunk mi mind,

mi fájt, mi volt jó, égő titkokat

gyógyítva kimond, és életet ad

minden halottnak, arcot és nevet,

száraz papírból újra tüzes élet

csap ki, hűlt hamvainkból pőre láng,

a hit, a hit, a hit, hogy senki köztünk

nem élt hiába, és ez – megmarad.

Helyzetjelentés

Az ég zsoltára

Perelj, Uram, perlőimmel?

Felelj, Uram, felhőiddel.

Mondd, hogy rend van a világban,

felejtsem, amiket láttam.

Nehéz lenni, tudod, Uram?

Szívünk-szemünk úgy tele van

fájdalommal, szenvedéssel,

amit nem érünk fel ésszel.

Körülöttünk annyi zaj van.

A testtel is csak a baj van.

A lélek meg – szent a lélek,

de nem éli a szentséget.

Kő a szívünk, fáradt, nehéz,

szemünk csak a képekre néz,

tükrök közé vagyunk zárva,

nem látunk ki a világra.

Itt lent perbe vagyunk fogva,

perlőnk fölénk magasodna,

túlkiabál, elküld haza,

hiába, hogy nincs igaza.

Perelj, Uram… – Nem, ne perelj.

Inkább csak felhőket terelj:

a változó világ képét –

ezzel hozd fölénk a békét.

Felelj, Uram, felhőiddel,

vértezz fel a kellő hittel,

hogy törvényed ne feledjük,

eged alatt legyünk együtt,

tanuljunk világot látni,

indulatainkkal bánni,

nem bujkálni, mint a gyermek,

viselni a közös terhet,

éljük át a mások részét,

legyen bennünk újra részvét,

legyen bennünk hit, alázat.

Égből építs nekünk házat.

Közelharc

A férfi nálunk

A férfi nálunk éhes farkas,

a falka vezeti,

mohó, agresszív, fogas-markos,

ha kell, hát elveszi.

A férfi nálunk tenyészbika,

a magját szórja szét,

sok nője mint a rosta lika,

s mind imádja nevét.

A férfi nálunk ravasz róka,

nem látják meg, ha lop,

magasról köp a parasztokra,

és sosem jár gyalog.

A férfi nálunk büszke páva:

hol táncol, hol fütyül,

nem hallgat mások panaszára,

aranytojáson ül.

A férfi nálunk harcos vadkan,

s ha okát kérdezed,

alig szólalsz meg, máris pattan,

kiontja a beled.

Keretek

Fess

Egy Kieselbach-kiállítás megnyitójára

Semmi se fess, ami él: szakad, korhad, fakul.

Semmi se fess, ami hat: űr van a közepén.

Semmi se fess, ami üt: csuklás, bicsaklás,

csukott szem, vicsorgás, véres vigyor.

A kép nincs kész. De hozzá nem tehetsz,

és elvenni is csak magadon át.

Elképedsz, képpé leszel általa,

állsz előtte, és magává feszít.

Nincs kép, csak néző.

Néző nincs: a kép van.

Cirkusz, vitorla, madár, kereszt, kenyér.

A kép: nyitott szem. Elfordulsz: követ.

Hallgatni: látni.

Most.

Színt vallani.

Útravaló

Útravaló

Bátorság. Indulj. Meg ne torpanj.

Ne kérdezd, hogy a célod hol van.

Köss könnyű kendőt, köss sarut.

Ki tudja, meddig visz az út.

Ha minden lépés élvezet,

tán mindegy is, hová vezet.

Csak lélegezz, csak lépj. És ennyi.

Szívdobogásra menni, menni.

Vidd, ami kell. Kevés elég.

A tűz, a föld, a víz, az ég.

Aki ismeri önmagát,

útvesztőből is égre lát.

Nem baj, ha körbe-körbe jársz:

aki vár, úgyis rátalálsz.

Úgyis rád talál, aki vár:

az út kinyit, a pont bezár.

A labirintus közepe

csalogat, csábít befele:

puha, fészekmeleg, sötét.

Ki kit talál meg, az a tét.

Indulj. A többit rád hagyom.

A táska leng a válladon:

az ellensúlyról énekel,

miközben lelked égre kel.

Itt tart a földön: el ne szállj.

Vedd, vidd, vidulj! Menj, meg ne állj!

Ha messze jut, ha visszafut:

mindig magadhoz visz az út.

Eső napja
(Új versek, 2022)

Eső napja

„számomra ők nem halnak meg soha”

Kántor Péter

„Teriantrópia”, vagy állattá válás:

a szó a fájlban, amit üresnek hittem,

egy megnyitóhoz jegyzeteltem nemrég,

és itt hagyom, mert minden idefér –

marad és folyik, ilyen ez a nap,

eső napja, fekete macska napja,

a nap, amikor minden összeér.

Midőn ezt írtam, szürke volt az ég,

a szelektív kukás döngött az utcán

a fedeleket csapkodva, ömlik, zuhog,

sűrű álomból ébredtem fel hatkor,

szálazgattam, de elolvadt, meg kellett fognom

a mellettem fekvő meleg kezét, hogy ébren,

nem alva járok, és ahogy lementem,

meglepődtem, hogy mért van büdös:

a hidegben a már bent alvó macska

rendeltetésszerűen használta új tálját

és az új, fura papírmorzsalékból

őrölt almot, mentem csak álmosan,

szemem dörzsölve, szertemorzsolódva.

Kidobtam, amit kell, macskát etettem,

tejet melegítettem-habosítottam,

ettem egy falat kalácsot, sietve,

hunyorogva felhörpöltem a kávét,

ki-ki megkapta italát, szétválogattam

és betettem a mosást, ahogy forgott a gép,

arra gondoltam, összegabalyodott ma

a jó a rosszal, édes a büdössel,

hideg meleggel, éjszaka a nappal.

Mért nem jössz már, fiam? Szédülök, mondta,

láttam, ha felkel, biztosan elájul,

már nem először, inkább ágyba küldtem

a sápadt, túl hamar felnyurgult gyereket,

de megrémülni nem volt sok időm, mert

a nagyfiammal esernyő után

kotorásztunk, hova lett, nem találtunk,

kapkodtunk és dühöngtük, azután

a csillapuló szitálásban elment.

Azonnal leültem a kézirathoz,

de alig írtam, édesanyám hívott

egy megveendő fontos tárgy ügyében,

később egy asztalos jelentkezett

– három hét után – felmérni az ajtót,

megnézte, megbeszéltük, kizökkentünk,

és Gyuri, mire mindent elintéztünk,

kétségbeesett reménytelenséggel elindult

négy sürgős leadandója helyett egy újabb

halaszthatatlan, hisz rég megbeszélt

találkozóra.

találkozóra. A kicsit orvoshoz vittem,

az eső megint szakadt, így hát az ernyőtlen

nagyobbért is elmentem kocsival,

surrogó kerék, szétfolyó színek,

minden hideg és tapadós-vizes,

és közben mennyi részlet, az a piros

ernyős siető öregasszony, az épp féktávolban

előttem átfutó szétázott férfi,

fékeztem, káromkodtam, bámészkodtam,

néztem a soha szebben nem lobogó

tűzjuharfákat vigyázzban az esőben,

árvácskák csapzott tömegét a gruppban.

Mellettem ült a szédülős kamasz,

hátul a hosszú hajú nagyfiú,

csak bámultunk ki és alig beszéltünk,

a versen gondolkodtam, hogy leírható-e

egy közönséges, esőverte nap,

a féltés és a halálfélelem

a begyakorlott teendők között,

a gyöngédség óvatos pillantása,

a forróláz: a harag, az idegbaj,

a szorongás, hogy nem lesz semmi kész,

az itt-se-ott-se mégis itt-is-ott-is

félálomállapotának hullámai,

se tolófájás, se nagy fájdalom,

csak a locsogva ömlő híg hideg,

valaki meghal ma, más, vagy ugyanaz,

megszületik, megint más ünnepel,

és szeretnek és siratnak, alszanak,

és felébredve vágyakoznak újra.

Hogy hazaértem, szürke volt a fény,

szürke a képernyő, hogy írni kezdtem,

de fekete a macska az ölemben,

és átrezgetett a dorombolás,

ommm, forró torka félálomban átjárt,

véget nem érő szelíd hangba burkolt,

eső és macska, macska és eső,

és dorombolt már mindenem vele,

már nem érdekes, hogy leírható-e,

hogy van-e szavunk elmesélni ezt,

mert együtt nincs szükségünk a beszédre.

Teriantrópia. Nincs entrópia,

a hő a hőnek ritmusától ég,

ahogy egybeér anya és fia,

egyetlen szóban kezdet és a vég,

csak azt tudja, mit muszáj tudnia,

és amit tud, mindenre elég,

eső napja, fekete macska napja,

hétköznap, semmiség.

A visszajáró

„…Most széklábak körül lakom.
Minden tárgynak térdéig érek.
Akkor vállal vágtam a térnek.
S mennyi madár volt. Mennyi tér. …”

Nem láttok, nem akartok látni,

mint a visszajáró szellemalakját

– mert itt vannak mind, néha látom őket,

ha nem aludtam vagy ha eleget ittam,

beszélnek hozzátok és integetnek,

átléptek rajtuk, mint a levegőn,

mert nektek nincs múlt, csak a gyors jelen –

akit nem látnak, az nincs, csak a rendőr,

a közterület-felügyelő lát meg,

a sietőknek bokájukig érek,

tereptárgy vagyok a tarka tömegben,

ők otthonukra gondolnak, a tarka,

tárgyakkal lágyított, belakott térre,

szerzeményeik cipelik haza,

a párnákat, a nehéz vízipálmát,

narancslevet, krumplit és marhahúst,

hazaérnek, megterítik az asztalt,

sápadt neon alatt fáradtan főznek,

hallgatják a vartyogó rádiót,

a tévéfényben végre hátradőlnek,

és elalszanak, pont úgy, ahogy én,

bevackolva a régi paplanukba,

szuszogva bámulják szemük mögött

a múltat újravágó álomtévét,

ahol nincs választásuk, látniuk kell

a halottakat az élők között,

nagyanyjuk látják koldulni a lépcsőn,

látják zavaros szemű apjukat,

tereptárgyként heverő, nemrég meghalt,

családot összetartó nővérüket,

de magukat soha, ők urai

a helyzetnek, van kulcsuk, kenyerük,

ha felébrednek reggel, elfelejtik

kísértetjárta rémálmaikat,

és nem tudják, hogy én eközben róluk

álmodtam, hogy otthon alszanak,

hogy otthon alszom, megint van családom,

családi fészek, nem a puszta kő,

a közönséges hétköznapok íze,

amit ébren már elfelejtek inkább,

és elindulnak, furcsa szomorúság

fészkel a mellkasukban, s ők sem értik,

miért teszik be a frissen vett kiflit

szorongatva a papírpoharamba

váratlanul az összes visszajárót.

Idézetek, mottók, ajánlások

Ha volna egy kevés remény: a cím és az azt folytató mottó Kosztolányi Dezsőtől való. A tiszta ismeret címe Nemes Nagy Ágnesé. A Föld és tenger című verset Gergely Ágnesnek írtam. A Napóra című verset Simon Balázs emlékére írtam, az idézet is tőle származik. Az Utazómagasság című verset Lackfi Jánosnak ajánlom. Az Este című verset Tóth Krisztinának ajánlom. A Balaton című verset Mesterházi Mónikának ajánlom. „A szó: isten, megsemmisíti Istent” című verset Beney Zsuzsának ajánlom, a cím idézet tőle. Az „Arról, hogy meghalok” című vers Ady-idézetei a képen látható kéziratból valók, a kép megtekinthető itt: »pim.hu«. (Utolsó letöltés ideje: 2022.04.27.) A Sötét című verset az autóbalesetben elhunyt diáktársam, Oláh Dávid emlékére írtam, akivel együtt próbáltunk dzsesszverseket. A Filoméla című verset (korábban nem szerepelt az adott kötetben) Lengyel Balázsnak írtam egy madárhatározó mellé. A Napkelte című vers mottója Shakespeare-szonett-idézet. Az Örökség című verset Lengyel Balázsnak ajánlottam, Nemes Nagy Ágnes-idézettel indul. Az Egy régi jezsuita herbáriumból című verset Jánosy Istvánnak írtam. A leghosszabb nap című verset Lator Lászlónak ajánlom. A történés című vers mottója Pilinszky-idézet. A Hal című verset apósom, Dragomán Pál emlékére írtam. A Lányok című vers mottója idézet a Körmöcbányai táncszóból (1505). A Szilveszter című vers mottója Babits-idézet. A Műtét című vers mottója evangéliumi idézet. A Foncsor című verset Mesterházi Mónikának ajánlom. A Villany című verset Miklósi-Vári Katinka lelkész emlékére írtam. A Születés című verset Takács Zsuzsa születésnapjára írtam. Az Alapzaj című vers eredetileg Az utca szótára elnevezésű projekt „Macskakő” című darabjához készült. A csoda című versben az idézet Shakespeare Macbethjéből való. A Mementó című vers mottója József Attila. A Kavics-verset Lackfi Jánosnak írtam, az általa alapított Kavics-díj átvételének alkalmából. A Sólyom című vers mottója Duras-parafrázis. A néző című verset Konrád György születésnapjára írtam. A Teremtés című vers mottója József Attila-idézet, a Te című versben is őt idézem. A Halottlátó című verset Jékely Zoltánnak ajánlom. Az Angyal című vers idézete Weöres Sándor. A Mennyi menni című vers mottója Géher Istvántól való, ezt a verset is neki ajánlom. A Halálhír és a Tartozom című verset Budai Katalin emlékére, a Tragikus körülmények című verset Borbély Szilárd emlékére írtam. A Halálhírben az idézet Szabó Lőrinc-parafrázis (Semmiért egészen). A Határkísértő című verset Takács Zsuzsának ajánlom. A ’44. Teiresziasz. című versben az idézetek: Vörösmarty Mihály: Előszó; Setét eszmék borítják eszemet; Liszt Ferenchez; A vén cigány; Az emberek. József Attila: A Dunánál. Radnóti Miklós: Razglednicák; Hetedik ecloga. Továbbá: magyar katonadalok; Karády Katalin: Valahol Oroszországban; Mordecai Gebirtig: Ég, testvérek, ég. A nárcizmus emlékműve című versben az idézetek Kölcsey Ferenc: Vanitatum vanitas; Babits Mihály: Kakasviadal. A Statika című versben Vörösmarty Mihály: A vén cigány; József Attila: A Dunánál. A tűz helye című verset a Győri Műhely Segantini-számába írtam (2013). A Szőlőhegyi ballada és a Kisemmizett ballada az Életosztás című darabhoz készült, hajléktalan emberek történetei alapján, Schermann Márta felkérésére; a későbbi Perszephoné és a Jaj, lányom című versek is az őáltala rendezett, prostitúcióról szóló Árvaálom című darabhoz íródtak. A test című verset Molnár Krisztina Ritának ajánlom. A Közel című verset Mesterházi Mónikának ajánlom. A Talán a bé című verset Eszéki Erzsébetnek ajánlom. A fényes mag című verset Leányvári Enikőnek ajánlom. Az Örökmúlás című verset az Örkény István Színház felkérésére írtam Hámori Gabriellának. A vér dala című verset Tóth Evelinnek ajánlom. A Hamu, láng című verset Kürti Lászlónak ajánlom. A Kert, csend című verset Birtalan Ferenc, a Decemberi fény című verset Kállay Géza, A tágas szó című verset Márványi Judit emlékére írtam. A Dilidal című verset Pikli Natáliának ajánlom. A Helyzetjelentésben Kosztolányit parafrazeálom („Jaj, nékem és neked, / jaj, jaj nekünk”). Az öreg fa példája című verset Arany Jánosnak ajánlom. Az Angina című versben Arany János Széchenyi emlékezete című versét idézem. A Kő kövön című verset Nagy Árpád Miklósnak ajánlom. Rainer Maria Rilke Archaikus Apolló-torzóját idézem benne. Az Útravaló című verset Demeter Krisztinának írtam, egy általa készített táskához. A Varázskör című verset Koronczay Lillának és Fónagy Zoltánnak írtam. Az Elég nehéz című verset Nádasdy Ádámnak ajánlom. A Simakötés című verset Buda Györgynek ajánlom. Az Ablak című verset Vörös Istvánnak ajánlom. Az Újévi áriákban rejtett idézet Weöres egysorosa: „A dal madárrá avat.” A Lélegzet című verset Dés Andrásnak ajánlom. A versről című verset Kányádi Sándornak írtam a születésnapjára. Az Eső napja című verset Kántor Péternek írtam a születésnapjára. A visszajáró című vers mottója Nemes Nagy Ágnes A visszajáró című verséből való. A Talán álmodni című vers ihletője Nemes Nagy Ágnes Között című verse. A Mi, vesztesek és a Szembeköpés helyett című verseket az Eső folyóirat sorozatához írtam. A Kifárasztásra című vers Petőfi A kutyák dala és A farkasok dala című verseire utal. A Ha jönne című verset Miklya Zsoltnak ajánlom. A Kamasz című verset Fischer Eszternek ajánlom. A Kín című vers mottója Weöres Sándortól való. A megölt feketerigó című verset Juhász Ferencnek ajánlom. A Papírkép című vers mottója Weöres Sándoré, a verset Herbert Anikó Gutai Magda verseire készült kiállításához írtam, a versbeli idézet Gutaitól való. A Csárdás című verset Takács Ferencnek írtam. A De profundis című verset a Radnóti Miklós Színház felkérésére Lovas Rozinak írtam. A Félálomvers az angyaloknak című verset Tandori Dezsőnek ajánlom szeretettel.

Szabó T. Anna verseskönyvei

A madárlépte hó; CET Belvárosi Könyvkiadó, Budapest, 1995

Nehézkedés; Magvető, Budapest, 1998

Fény; Magvető, Budapest, 2002

Rögzített mozgás; Magvető, Budapest, 2004

Elhagy; Magvető, Budapest, 2006

Villany; Magvető, Budapest, 2010

Kerített tér; Magvető, Budapest, 2014

Ár; Magvető, Budapest, 2018

Tartalom

A madárlépte hó (1995)

Szélkalap

Szonett

Mint messzi víz

Mindvégig magamé

Tegnapodban egy

Mit eddig hittem

Mindvégig magamé

Szép csontváz lettél

Amikor odaér

Az álombéli ház

Tenger, homok

Homoktenger

Kórházablak

Bezárt szoba

Az utolsó éjszaka

Vesalius megálmodja kivégzését

A hetéra a halált várja

Ház, este, csend

Esőfelleg száll…

A köd temploma

Leskelődők

Szőlő

Most síma víztükör vagyok

Föld, viharban

Vízcsap

Dal

A madárlépte hó

Csak meg ne haljak

Fénykör, sötét

Remélem, végül…

És végül újra az Éden

Bekerített ház

Nehézkedés (1998)

A sötétről

A szemről

Az erőszakos esti napsütés

Hazafelé megy, este

Portré

Hárs

Szilveszter

Színház

Kút

Eső

Vendégség

Villamos

Park

Ballada

Se víz, se szél

Se tűz, se föld

A nők és Don Juan

Hálószoba

Isabel gyertyát gyújt

Thisbea a parton

Doña Ana

Egy könnyű kaland

Dzsungel

Naptár

Séta

Ha volna egy kevés remény

A személytelen…

Buborék

Halottaid

Üres szemmel

Majd éjszaka lesz…

Sötét

Én hunyt szememmel…

Lomb

Innen a templomkertből

Rugó

Tesztelem a gravitációt

Második kísérlet

Kapu

Vonat

Nyírfa

A ferde nyárfasorban…

Eső

Sár

Humusz

Fény (2002)

Autofókusz

Szél, lomb, eső

Autofókusz

Ezt tegnap írtad

Móló

„Örök jelenidőben”

„A tiszta ismeret”

Káté

Nem lenni

Kísérlet borral és gyertyával

Horog

Föld és tenger

Sötétkamra

Napóra

Levél

Könnyebb lenne

A télikertben…

Sötétkamra

Fekvő nő kockás pokrócon

Undor

Kórház

Barlang

Éjszaka

Bárka

Éjjeli lomb

Baba Jaga

Boszorkánydal

Sámándal

Batyu

Leviatán

Inverz

Előhívás

Csapda

Hínár

Egy idegen város

Utazómagasság

Új lakás

Korfu tavasszal

Este

Előhívás

Népstadion metrómegálló

1. Absztrakt látás: fotogram

2. Pontos látás: riport

3. Gyors látás: pillanatfelvétel

4. Lassú látás: hosszú expozíció

5. Felfokozott látás: mikrofotó, szűrő

6. Többletlátás: röntgen

7. Szimultán látás: egymásra fotózás

8. Másképpen látás: prizma, tükrözés

Felnézek

Pillanatképek

Sirályfényképezés

Éjjel

Héjarét

A kenesei töltés

Balaton

Titkosírás

Szeptember

Ártér

Hold

Hamu

Gödör

Ahogyan

Fák

Valahol

Macska, tavasz

Fény

Rögzített mozgás (2004)

Harminc

Fehér

A nézés

Az erő

Szülőszoba

Az osztály

A takarítónő

A nővér

A gyakornok

Az ablakmosók

Az anya

Ugyanő, éjjel

A hajnal

Virrasztás

Fehér

„A szó: isten, megsemmisíti Istent”

Gyertya

Gyermek

„Arról, hogy meghalok”

Helyrajz

Előbb a fény

Helyrajz

Totem

Park

Lenyomat

Térzajlás

Öt skicc

Kamera

Az ablakból

Megnyitó

Kozmetika

Reklámfelület

Északnyugati szél

Ünnepnap

Forgalom

Tengerrengés

Bizsu

Forgalom

Ököl

Munkadal

Pótkocsi

Estefelé

Locsolókocsi

Holtidő

Téli ablak

Omlik az októberi ég

Téli ablak

Zúzmara

Peremen

Hideg fény

Út, télen

Etetés

December, kicsi láng, nagy hóesés

Itt élők jártak

Háztáj

Téli napló

Átkelés a síneken

Szobrok, liget

A fa körül

Napsugár Pub

A lépcsőn

Növénynek lenni

Március

Nyersanyag

Példa

Fagypont alatt

„Pickle”

Erechtheion

Kamaszok

Sötét

Október

Nyikorgó éjjel

A menet

Éjféli tánc

Sötét

Vadvíz

Holdtölte

Villám

Plasztika

Eső

Tisztás a ködben

Tenyészet

A kert

A madár

Filoméla

Vadvíz

Hullámmorajlás

Elhagy (2006)

Alvó arcok

Elhagy

Elhagy

Három körül

Hangok a várakozásban

Az asszony beszél

És újra szól

És fellázad

Ezt mondja Pythia

Mária hangja messziről

Magdolna hangja közelről

És az asszony válaszol

Újszülött

Napkelte

A tanulság

A tanulság

Egy hároméves

Mágia

A fenyő

A változás

Ingatlan

Azt mondjuk: tűz

A mai nap

A futás

Azt mondjuk: tűz

Adott a test

A törzs mozgás közben

A nézés tárgya

jegygyűrű

Forró vibrálás

Tangó

A bőr

A bölcső

A pulzus

A láng

A tánc

A kígyó

A barlang

Forró vibrálás,

Infralámpa

Aktmodell

Front

Lehetne ma

Lenni a mindent

Ébredés

Koporsó

Esősötét

Éjjeli lepkék

Ökörfarkkórók

Utolsó futam

Örökség

Egy régi jezsuita herbáriumból

A leghosszabb nap

A csúcson

Lenni a mindent

A történés

A történés

Kaszál a szél

Füredi szélcsend

Alsóörs ősszel

Mit láttam?

Jegyzőkönyv

Hal

Jegyzőkönyv

Luft

Új lakó jön,

Lomtalanítás

Leépülés

Siralom háza

Siralom háza

Lányok

Medence

Zárt tér

Ima a sötétben

Ő

A hitről

Vízpróba

Műtét

Vízpróba

Szilveszter

Február

Cunami

Reggel

33

Villany (2010)

Ördögtrilla

Holdfogyatkozás

Tér

Foncsor

Villany

Pók

Ördögtrilla

Ez az

00:00

Telehold

Pordal

Tengerészdal

Katonadal

Pordal

Vándordal

Zenészdal

Hold-dal

Rozsda-dal

Alvajáró

Árnyékvilág

Ritmus

Értsd meg

Fel-le

Április

Jég

Születés

Mária mondja

Ritmus

Alapzaj

Alapzaj

Fiam első képére

Nyár

A csoda

Hát szevasz, haver, mondta a kalóz, és

Talp

A csoda

A majdnem

Három oltárkép

Apokrif

Az ünnep azé, aki várja

Ünnep

Költői recept

Mementó

Kavics-vers

Költői recept

A költők

Fénysötét

Levél

Winterreise

Fény, sötét

Itt

Az örök sakk

Jóbról

Sajtó

Gyehenna

Öt gyermekét

Kés

Hogy ne legyen,

Sztázis

Tűz

A két kezemmel

Hurok

Fénysáv

Fénysáv

Nap

Tank

Sólyom

Tipográfia

A néző

Kerített tér (2014)

Szemben

Szilánk

Au lecteur

Szilánk

Ás

Gyerekarc

Asszony

Te

Éva

Vérbeszéd

Optika

Légy. – Vagyok.

Teremtés

Optika

Halottlátó

Írni

Gravitáció

Kolozsvár, két templom, ’79

Ima ma lom

Angyal

Térrács

Cáfolat

Trágya

Fordított

Hajtson a föld

Atom

Térrács

Kerített tér

Egyszem

Kosár

Tükörvénydal

Pezsdüljenek a vizek

Hajsza

Határkísértő

A mérhető

Kísértő

Két éjszaka

Mélyvíz

A mester

Mennyi menni

Halálhír

Tartozom

Tragikus körülmények

Van: nincs

Határkísértő

Örökösök

Kis határsértő

’44. Teiresziasz.

A nárcizmus emlékműve

Önkör

Politika

Statika

Semmipánik

Szakadék

Vitiosus

Örökösök

Vedd

Domesztik

A tűz helye

Szőlőhegyi ballada

Kisemmizett ballada

Haszon

Kiút

Frigus

Test

A harag nyelve

Kiút

Foncsor

Keret és tükör

Térbeszéd

A hang

Ár (2018)

A nyelv

A nyelv a

Kitart

Álmodott kétsorosra

Csak a test

Bach d-moll kettősversenyének hallgatása közben

Lüktetés

Űr

Ez a csend

Hisz: működik

Közel

Közel

Ár

Szirom

Két szonett

Talán a bé

A fényes mag

Örökmúlás

Két pillanat

Róka

A vér dala

Dalok a módszertárból

Váltóáram

Bipolár

Prizma

Kapcsolt inga

Halszemoptika

Égéshő

Reanima

Forráspont

Lamia

A láng határán

Csak az

Hízeleg, könyörög

Hízeleg. Könyörög.

Fénykör

Le. Fel.

Sirató

Hamu, láng

Zihálásra

Halott

Korforduló

Egész

Kert, csend

Decemberi fény

A tágas szó

Helyzetjelentés

Az ég zsoltára

Dilidal

Helyzetjelentés

Többes szám

Angina

Porbeszéd

Öreg fa példája

Közelharc

A férfi nálunk

Így tesz rád, úgy tesz rád

Perszephoné

Jaj, lányom

Keretek

Fess

Kapcsolatok

Kő kövön

Skandalum

Cím nélkül, 2017

Keretek

Útravaló

Útravaló

Varázskör

Elég nehéz

Parafrázis

Simakötés

Ablak

Lélegzet

Újévi áriák

A meséről

A versről

Eső napja (Új versek, 2022)

Eső napja

A visszajáró

Talán álmodni

Közöd

Kifárasztásra

Ha jönne

Kamasz

Karácsony hava

Mi, vesztesek

„Szembeköpés helyett”

Kín

Megölt feketerigó

Fekete. Fehér.

A nyári test

Ravenna: fák, ég, tekintet

Papírkép

Geometria

Éj át hat: tér

A tátiti térzene háza

Lázak háza

0 EL 0

Csárdás

Nap, fény

Pedig a gyertyák

Allegro

Zuhanásra

De profundis

Obulus

Félálomvers az angyaloknak

Idézetek, mottók, ajánlások

Szabó T. Anna verseskönyvei

Betűrendes tartalom

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Szegő János
Kézirat-előkészítő Hradeczky Moni
Korrektor Balogh Emerencia
A borító Szabó T. Anna fényképének
felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 14 3185 8

Forgalmazza eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License