Marc Elsberg

SOSEM ELÉG

Copyright © Marc Elsberg, 2019

A Michael Gaeb Literary Agency, Berlin engedélyével

A mű eredeti címe: Gier – Wie weit würdest Du gehen?

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető

Fordította: Torma Péter

ISBN 978-963-324-935-2 (papír)

ISBN 978-963-324-936-9 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Szalontai Szonja

Tördelés, nyomdai előkészítés: Sólyom Melinda

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

E-book: Scriptor Kft.

Almának, Aloisnak, Annának, Elisának, Eriknek,

(a) Georg(ok)nak, Ittának, Kicknek, Linának, Matthiasnak,

Moritznak, Nadine-nak, Noah-nak, Paulnak, Phillipnek,

Sebastiannak, Theónak, Tibbének, Ursulának, Valerie-nek

és az összes többi fiatalnak

Mérlegnap

Dana letörölte az izzadságot a homlokáról. Rátámaszkodott a kaszára, és végighordozta tekintetét az aranyló földeken. A levegő remegett a nyári hőségben. A hullámzó kalásztengerben a többiek felsőteste ritmikusan fordult és hajladozott, ahogy szabályos ütemben lendítették a kaszát. Majdnem olyan, mint valami tánc, gondolta Dana. Életnek és halálnak, a természet végtelen körforgásának lassú, megfontolt tánca. Minden suhintással ledőlt egy csomó kalász, meglőtt emberként csuklottak össze a szárak. Rendet vágtak a tájban, hogy a nap végére csupán a száraz torzsák borítsák a göröngyös földet, akár a borosta egy öregember mogorva arcát. Itt-ott, mint apró vulkánok, álltak az egymásnak döntött kévék, a drága gabona kévéi, amiből Danának és az övéinek a télen és a következő évben élniük kellett. Egész addig, amíg tavasszal Dana földje újra elkezdi érlelni a jövőt, ahogy minden évben már nemzedékek óta.

Az idei jó év volt Dana és az övéi számára. Az időjárás kegyes volt hozzájuk, a hideg tél megvédte a magokat a földben, és végzett a kártevőkkel. A meleg tavasz előcsalta a zsenge hajtásokat, a bőséges eső pedig valósággal kitolta őket a zsíros földből. A zivatar, a jégeső és a gombák megkönyörültek rajtuk. A forró nyár és az éppen jókor érkező esőzések pedig megadták nekik mindazt az erőt, amelyet kása és kenyér, néhanapján pedig sütemény formájában Dana és a többiek számára kell majd továbbadniuk.

A távolban látta Bill földjét. Ott is táncoltak az aratók. Dana eltűnődött, vajon nekik milyen évük volt.

Eljött a mérlegnap. Miután a kévék megszáradtak a földeken, Dana az övéivel összeszedte őket, és bevitte a tanyára. Verejtékes munkával kicsépelték a magot, és elválasztották a pelyvától. Aztán feltöltötték a magtár megfelelő rekeszeit, élelmet raktak el télire, és vetőmagot a következő évre. A többit összeszedték és bezsákolták.

Dana befogta az ökröket a szekér elé, és a városi piacra szállította a zsákokat. Szerette a várost és a piacot. Ő, meg Ann és Bill és Carl, meg a többi falusi paraszt eladják a termést a legtöbbet kínálónak. Este pedig, miután hazaértek, ünnepelnek, ahogy minden évben.

Bill széles mosollyal köszöntötte őt a kereskedő mérlegénél. Izmos fickó volt, kék szemű, sűrű fekete hajjal. Ő már lemérette a zsákjait a mérleg széles lapján.

– Idén nekem több lesz, mint neked! – mondta. – Mindegyikőtöknél több!

Dana megvonta a vállát. Elvégre nem az volt a fő, hogy többet keressen Billnél. Neki elég volt, ha nem szenvedtek szükséget télen, a termés pedig hozott annyit, hogy iskolába küldhesse a gyerekeket, és elvégeztethesse a ház körül a szükséges javításokat. Lehet, hogy még egy új tehénre is futja belőle.

A kereskedő az ő terményét is lemérte.

– Jó éved volt – jegyezte meg elismerően. – Sokkal bővebb a termésed, mint Billé.

– Mindkettőnknek jó éve volt – válaszolta Dana. – Se kártevők, se aszály, se jég, se árvíz.

De látta, milyen csalódott és mérges Bill. Már gyerekkorában is mindig ő akart a legjobb lenni. Folyton a többiekhez mérte magát, kihívta őket – nem velük akart játszani, hanem ellenük, muszáj volt mindig elsőként célba érnie és a dobogó legfelső fokán állni. Ugyanazt a termékeny talajt művelte meg, mint Dana, és ugyanazt a gabonát vetette bele. A földjük is ugyanakkora volt. Egyazon égbolt és egyazon időjárás alatt éltek. Bill éppen ugyanolyan ügyes volt, mint Dana, és ugyanolyan jól értette a dolgát. Tulajdonképpen rendes fickó volt, és még jóképű is hozzá. Dana kimondottan vonzónak találta, de a harcos természetét nem állhatta. Főleg, mert ő volt a jobb.

– Hát én ezt nem értem! – fakadt ki Bill. – Dolgoztam, mint a barom! Mindent jól csináltam! És mégis neked van több! Zsinórban harmadik éve! Hát hogy lehet ez?!

Egy megbántott férfi! Már csak az hiányzott, hogy boszorkánysággal vádolja.

Lehet, hogy itt az ideje elárulni neki a titkot, gondolta Dana.

ELSŐ DÖNTÉS

Az élet kialakulásakor néhány önmagát

másoló kémiai struktúra egy olyan matematikai

mintát követ, amelynek eredményeként

bizonyos előnyökre tesz szert.

WILL CANTOR

1

Lángokban álltak az utcák. Sűrű felhőkben gomolygott a füst az aszfalt fölött. Lezuhanó meteorok, Molotov-koktélok tűzgolyói villantak a feketeségben. A füstben magányos kísértetek vadásztak, eltűntek benne, majd újra előbukkantak.

„Ez háború!” – ordította Melanie Amado, és lebukott. Mögötte sötét embertömeg bontakozott ki a ködből. Fejek. Vállak. Plakátok és transzparensek.

„Mi van rajtuk?” – kiabált Ed Silverstein, és rázoomolt a tüntetők transzparenseire. Kapzsiság, állj! Lakásmaffia! Feltétel nélküli alapjövedelmet! Nekem nincs pénzem lobbistára! Békét most! Halál a kapitalizmusra!

Amado megszorította a mikrofonját.

„A vállalati adósságbuborék kipukkanása után a világot a 2008-ashoz hasonló pénzügyi válság fenyegeti. Jelenleg százezrek tüntetnek Berlinben a bankok és cégek megmentését célzó újabb megszorítócsomag ellen. Ki számított erre akár csak néhány hónapja? Hogy hirtelen mindenhol az lesz, ami Görögországban.”

A kamera elfordult róla. Újabb embertömeg bukkant ki előttük a füstből.

„Kopaszok! Bomberdzsekiben!” – kiáltotta Silverstein a kamerába. Néhányan dorongot vagy baseballütőt lóbáltak. Külföldiek, kifelé! Németország az első! Mi vagyunk a nép! Tar fejek, dühtől eltorzult arcok töltötték be a képernyőt.

Mellette a fürdőszobatükörben zölden fénylett Jeanne szeme. Mit ki nem találnak egy ilyen luxusszállóban. Az óriási tükör egy része egyben tévéképernyő is volt. Tussal kihúzta az alsó szempilláit.

Amado:

„Hasonló képek érkeznek amerikai nagyvárosokból is…”

Miközben Jeanne a felső szempilláit is kezelésbe vette, a Bloomberg TV átkapcsolt két izgatott riporterhez New Yorkba. Jeanne arca mellett a tükörben rendőrök csapkodtak gumibotokkal a füstgomolyagban a brooklyni utcán. A bengáli tüzek izzó szeme démoni vörös fénybe vonta a hajtóvadászatot.

„Amióta az Alt-Right mozgalom egy tagja autójával a tüntető tömegbe hajtott, és elgázolt három afroamerikait, az Egyesült Államok tucatnyi nagyvárosában egész kerületek lángolnak.”

Jeanne a szemceruzáért nyúlt, a Bloomberg pedig hadihajókat és harci rakéták indítását mutatta. Aztán vigyorgó ázsiai politikusok siettek egy ülésre.

„Máshol ennél is rosszabb a helyzet” – mondta a bemondónő. – „A kínai flotta konfliktusokat provokál a szomszédos országokkal az ázsiai tengereken. Szaúd-Arábia, Irán és Izrael tovább szítja a háborúkat az Arab-félszigeten. Már elhangzottak az atomfegyverekkel való első fenyegetések is. Oroszország Kelet-Európában bujtogat. A globális helyzet a második világháború óta nem volt ennyire robbanásveszélyes.”

Porral és vérrel lepett gyerekek a romok között egy bombatámadás után, valahol a Közel-Keleten. Jeanne kirúzsozta a száját.

Európai és amerikai politikusok mikrofonállványok mögött, lambériás falak előtt, tárgyalóasztaloknál.

„Ezért a már régóta tervezett berlini külügyminiszteri találkozót rövid úton válságtanáccsá bővítették ki, amelyre politikusok, illetve a központi bankok és a meghatározó nemzetközi konzorciumok vezetői igyekeznek a világ minden tájáról.”

Jeanne kihúzta magát. Ellenőrizte a frizuráját, lesimította a selyemestélyit, egy egyedi darabot Sook Dwala Los Angeles-i stúdiójából. Akár modellnek is elment volna.

A tükörben Ted Holden jelent meg. Épphogy csak magasabb volt nála, néhány évvel idősebb, és szmokingot viselt. Jeanne egy pillanatra összezavarodott. Most Ted a híradóban van, vagy tényleg ott áll a háta mögött?

– Kész vagy? – kérdezte Ted. Valóság.

Jeanne bólintott, miközben a férfi pillantása alig észrevehetően végigpásztázta a testét.

„Ismét kapcsoljuk Melt és Edet…”

Lángoló autók roncsai.

2

Az égett szag a klímaberendezés dacára is belekeveredett a bőr illatába a limuzinban, és kaparta Will Cantor torkát. Az üvegcsörömpölés, a robbanások döreje, a skandáló tömeg üvöltése csak tompán hatolt át az ablaküvegen. Vajon egy utcakővel is elbír?, tűnődött, miközben ujjai az ajtó fogantyúját markolták.

Lépésben haladtak. Nem sokkal előttük egy kocsi lángolt az út szélén.

A sofőr, egy izmos, bajszos ötvenes férfi, németül káromkodott.

Herbert Thompson a Will melletti ülésen a füléhez szorította telefonját csontos vénemberkezével.

– Épp a poklon hajtunk keresztül, az istenit! – recsegte reszelős öreghangján. – Erről majd beszéljünk később!

Sok más aggastyánhoz hasonlóan az évek során ő is összement az öltönyéhez képest. A válltömése túl széles volt, az ujja túl bő. Már-már elveszettnek tűnt a fényűző bőrülésben. Csakhogy ott volt a belőle áradó energia.

Beszélgetőpartnere szófoszlányai halkan, szaggatottan hallatszottak a telefonból.

– …a legbefolyásosabb gazdaságok! …tudományos öngyilkosságot követsz el!

– Ellenkezőleg! – vágott vissza Thompson. – Ez a legeslegfontosabb munkám!

A választ elnyomta a tüntető tömeg lármája.

– Az életművemet? – ordította Thompson. – Éppen, hogy ezzel teljesítettem ki! Ezek a koncepciók véget vethetnek annak az őrületnek odakint. Nagyobb igazságosságot hozhatnak. Nagyobb jólétet mindenkinek! Egy Nobel-díjast meg fognak hallgatni.

– …ki fog… röhögni! – hallatszott a nekihevült hang a vonal túlsó végéről.

Thompson egy határozott mozdulattal kinyomta a hívást, és visszatette beszéde jegyzeteit az ölében heverő aktatáskába.

– Barom! – károgta. – Attól fél, hogy rálépünk az olyanok lábára, mint ő. – Összehúzta a szemét. – Mi van odaírva? – kérdezte az egyik transzparenst nézve.

– Kapzsiság, állj! Halál a kapitalizmusra! – felelte Will.

– Azt se tudják, mi az a kapitalizmus, de a lényeg, hogy az az oka mindennek – zsörtölődött Thompson. Aztán felderült az arca: – A legjobb autót kaptuk. Ha ezek tudnák, ki gurul itt el közöttük…

Will kevésbé érezte viccesnek ezt a gondolatot. Ha tudták volna, akkor a következő Molotov-koktél minden bizonnyal a feketén csillogó limuzint találja el.

A zavargás éppen megfelelt Thompson ízlésének. Sosem riadt vissza a konfrontációtól. A versengéstől. A survival of the fittest elve mint a siker, a növekedés és a jólét alapja. Az erre épülő gazdasági modelljeiért kapta meg tizenkét éve a Nobel-díjat. Ő egy legenda. Olyan hang, amelyet a befolyásos emberek, a hatalmasok és gazdagok meghallgatnak.

Thompson telefonja felvillant. Nagyot fújtatva vette fel.

– Még mit akarsz? – vakkantotta. – Szépen hosszan, bőségesen elmagyaráztam neked, hogy megvan a bizonyíték! A matematikai bizonyíték!

Will a fülét hegyezte.

– …megóvni a saját hülyeségedtől.

Thompson arca vörös lett a dühtől.

– Paradigmaváltás előtt állunk! Nem fogsz eltéríteni attól, hogy elmondjam a beszédemet! Senki sem fog!

Azzal kikapcsolta a telefont, és elrakta.

A sofőr segélykeresően pillantgatott hátrafelé. Mögöttük is feltorlódott néhány autó. Az utolsót elnyelte egy arra hömpölygő füstfelhő. Új sziluettek bukkantak elő belőle.

Thompson, aki már túlságosan elmerevedett ahhoz, hogy forgolódjon, megkérdezte:

– Ezek most melyikek?

Will kinézett a hátsó szélvédőn. „Idegenek, kifelé” és „Németország az első” feliratú transzparensek. Néhányan hitleri üdvözlésre lendítették a karjukat.

– Nácik – kiáltotta.

Thompson a fejét csóválta.

– Az új nacionalizmuson nincs mit csodálkozni. Ha évtizedeken át visszaszorítják az államit, a nemzetállamból csak a nemzeti marad. Ez folyik a csapból is. Nemzeti. Nemzetközi…

A hátsó szélvédő csattanása szakította félbe. Will riadtan összehúzta magát. Üvegcserepek csúsztak le kívül a szélvédőről, egy söröscímke tartotta össze őket.

Nem benzines koktél volt, csak egyszerű alkohol.

Thompson is összerezzent. Aztán odafordult a sofőrhöz.

– Nekem egy fontos beszédet kell tartanom – mondta. – Ami ennek az egésznek itt véget vethet. – Azzal megveregette a sofőr vállát. – Hogy is mondta Churchill? „Ha a poklon is mész keresztül, menj tovább!” Szóval gyerünk!

3

Egy hotelszobában ült, egy laptop kódsorokkal teli képernyője előtt, amikor megjelent az üzenet a régimódi, nyomógombos mobiltelefonon, konkrétan a hatodikon a gép mellett gondosan két négyes sorba rendezett nyolc egyforma készülék közül. Összehúzta a félig áttetsző narancsbarna sötétítőfüggönyt, így szinte semmit sem látott az odalent elterülő nagyvárosból. A világ akármelyik nagyvárosa lehetett volna, de most éppen Szingapúr volt az.

Megnyitotta az üzenetet, és azonnal felismerte a küldőt. A nevét persze nem tudta, csak szokás szerint egy átlagos nicknevet. A darknet egyik olyan platformján találkoztak, ahol bármilyen terület specialistáit fel lehetett bérelni. Jelen esetben egy hackert.

Az üzenet mindössze egyetlen szóból állt: Ikarus.

Felébresztette a másik laptopját, ujjai ide-oda röpködtek a billentyűzet fölött, és néhány másodperc múlva már el is küldte a parancsot. Egy időben hét különböző ablak nyílt meg a képernyőn, hogy ezek mindegyikében ellenőrizhesse a pontos végrehajtást. A felnyíló ablakokban megjelenő mappák különböző szerverekről és levelezőprogramokból származó dokumentumokat tartalmaztak. Néhány hónapja, amióta a megbízója kapcsolatba lépett vele, a programjai minden érintett szerveren és levelezőprogramon át követték e dokumentumok különféle változatait. Emellett mindegyikbe apró időzített bombákat telepítettek, amelyek csak a parancsát várták, hogy töröljék a dokumentumokat.

Azt a parancsot, amelyet most adott ki.

A dokumentumok pillanatok alatt eltűntek a mappákból, mintha egy szellemkéz műve lett volna az egész. Még egyszer ellenőrizte a mappákat, majd bontotta a kapcsolatot. Az ablakok eltűntek a képernyőről, ő pedig összecsukta a laptopot. Ő is csupán egyetlen szót írt a mobiltelefonba: Done. Elintézve.

Eltávolította a telefonból a SIM-kártyát, eltörte – ugyan teljességgel értelmetlen rituálé volt, de babonásan ragaszkodott hozzá –, majd a mosdóba vitte, és vécépapírba tekerve lehúzta. A telefont addig csapkodta teljes erőből a fürdőszobai járólaphoz, amíg darabokra nem tört. Néhányszor még a darabkákra is rátaposott, hogy azokat is lehúzhassa a vécén. Ez is elavult óvintézkedés volt, de szeretett biztosra menni.

Aztán visszatért az íróasztalhoz és a kódokhoz a képernyőn.

4

Eldridge a Range Rover szélvédőjén át egyenesen rálátott a Thompsont és Cantort szállító Mercedes hátuljára. A Schloss előtti tüntetés minden bizonnyal letért az engedélyezett útvonalról, a rendőrségi kordon pedig nyilvánvalóan eresztett, akár egy régi öntözőcső, és az egyik résen kiszivárogtak a tüntetők. A Range Rover mögött araszoló kocsit feltartották az első tetovált kopaszok, skinheadek és rockerszakállasok. Tőlük Eldridge nem félt. Ő és az autóban ülő négy társa egészen máshoz voltak hozzászokva.

Eldridge mellett a volánnál Jack várta az utasítását. Hatalmas combján feszült a sötétszürke katonai nadrág, kigyúrt karja és válla dagadt a szürke ing alatt, szeme két szűk rés sebhelyes arcában. Feje majd a kocsi tetejéig ért, Eldridge sörtéjénél valamivel hosszabb haja súrolta a szürke kárpitot.

Eldridge fején a headset hívást jelzett. Csakis egyvalaki lehetett.

– Vétel.

– Ikarus-terv – mondta a hang a fülében.

– Megismétlem – válaszolta Eldridge. – Ikarus-terv.

– Megerősítve.

A hívó bontotta a vonalat.

Eldridge – a csapat tagjainak El – kopogtatni kezdett az ölében lévő tableten. A kijelzőn egy autó átlátszó, sematikus ábrája jelent meg felülnézetben: utastér, ülések, szerelvények, motor…

A meghajtó- és irányítórendszerek – a motor, a kormánykerék, a váltó, a pedálok – kéken világítottak. A motor fölött egy sebességmérő 2 km/órát mutatott. Jobboldalt felül vörös mezőben az „Enter” szó állt.

Kopp.

Az Enter mező színe vörösről zöldre váltott.

El újra a tablet kijelzőjére helyezte nagy, göcsörtös, rövid körmű mutatóujja hegyét. Pontosan az átlátszó autó kék gázpedáljára. A limuzinra nézett, amelynek hátsó szélvédőjét egy sörösüveg maradványai borították, aztán finoman megnyomta az ujját.

5

A kocsi váratlan gyorsulása az ülésbe nyomta Willt. A jármű egyenesen a tömegnek tartott. Tüntetők ordítottak fel. Némelyiküknek hátra kellett ugrania az előrelendülő autó elől, mások dühödten rázták az öklüket.

– Vigyázzon, ember! – rikoltott Thompson. – Azt mondtam, menjen át a poklon! Nem azt, hogy szabadítsa el!

– Valami nincs rendben! – kiabált vissza a sofőr nehézkes angolsággal.

Will hitetlenkedést hallott a hangjában.

– Micsoda?

– A kocsi… magától megy!

A sofőr erőből pumpálta lábával a fékpedált. Ráfeküdt a dudára. A Mercedes nagy zajjal átvágott a füstön, át az onnan felbukkanó árnyak között, és egyre csak gyorsult.

– A fék… nem működik a fék! – A sofőr a sebességváltót rángatta. Most már pánik csengett a hangjában. – A váltó sem! – Elvette a kezét a kormányról. – Látják?

– Fogja azt a kormányt! – förmedt rá Thompson.

A sofőr engedelmeskedett.

Will hátrapillantott a tágra nyílt szemekre, az üvöltő szájakra.

Egy transzparens rázuhant a szélvédő jobb oldalára, és elsötétítette. Aztán lesodródott róla.

A sofőr teljesen hiábavalóan rángatta a kormányt.

– Te jó isten… – hebegte Will. – Meghekkelték a kocsit!

Előkaparta a zakója zsebéből a telefonját. De akárhogy nyomkodta, az érintőkijelző fekete maradt.

Odakint kezdett ritkulni a füst. Az emberek szerteszéjjel spricceltek előlük. Egy negyvennel közeledő fémszerkezettel szemben nekik nem volt semmijük, csak a bőrük, a húsuk és a csontjaik. Az életük.

– Van magánál telefon? – kérdezte Will a sofőrt.

– Itt van.

Míg a férfi továbbra is a kormánnyal és a sebességváltóval próbálkozott hasztalanul, Will az ő telefonjával. Ez a készülék sem reagált. Thompsonra pillantott, aki magasra húzott vállal kuporgott az ülésen, aktatáskáját magához szorítva. Sápadtan figyelte Will próbálkozásait.

A limuzin még gyorsabban haladt, az utcák kiürültek, itt már alig voltak tüntetők, forgalom pedig semmi.

Willnek muszáj volt hunyorognia, hogy higgyen a szemének. Előttük egy szokásos utcakép. Megfordult. Nem messze mögöttük még mindig úgy nézett ki a környék, mintha vihar tombolna. Csak egy fekete terepjáró követte őket.

Elhagytak egy kereszteződést, majd a behajtást tiltó tábla mellett elhúzva rákanyarodtak egy többsávos útra. A távolban Will megpillantotta a Győzelmi oszlopot. A Tiergartenben voltak!

– A telefonját! – nyújtotta nyitott tenyerét Thompson felé.

Egy örökkévalóságnak érezte, amíg a Nobel-díjas tudós végigkutatta a zakója zsebeit. Széles, üres úton hajtottak a parkon át.

– Miért nincs itt senki? – kiabált Will.

– Már lezárták a holnapi tüntetés miatt – magyarázta a sofőr. Izzadságcseppek ültek a homlokán.

Mikor Will végre a kezébe kapta Thompson telefonját, az ugyanolyan döglött volt, mint a többi. Bosszúsan ledobta az ülésre.

– Eltérítettek minket! – ordította. – Valahogy jeleznünk kell!

– De mégis ki tette volna?! – bömbölt a sofőr. – Hát nincs is itt senki, bassza meg!

A kocsi balra kanyarodott. Aztán csikorgó gumikkal visszafordult jobbra. De túl élesen! Egyenesen a park felé tartott. Az első kerekek a járdaszegélynek ütköztek. Az autó jobb oldala megemelkedett, és a limuzin a tengelye körül megpördülve repülni kezdett a fák felé.

6

Jan csak egy hatalmas árnyékot látott. Aztán egyszer csak átrepült a bicikliút fölött egy tonna fém. Jan ösztönösen behúzta a fejét. Az autó átszállt fölötte. Súrolt egy fatörzset, aztán nekicsapódott egy másiknak, és a földre zuhant. Jan kis híján elvesztette az uralmát a biciklije fölött. Satufék.

Az autó hét-nyolc méternyire hevert a fák között. Az aljából az elülső kerekeknél füst szállt fel.

Jan eldobta a biciklit. Olyan pillanat volt ez, amikor az ember nem gondolkodik. A test átveszi az irányítást. Futásnak eredt. Megtalálta a telefont a farmerja zsebében. Vészhívás. Tovább rohant az összegyűrődött bádogkupac felé.

Sötét luxuslimuzin. Üvegszilánkok tengere. A vezetőülés volt a legközelebb hozzá. A kocsi teteje ott vészelte át legjobban az ütközést. Az ülésben mozdulatlanul lógott egy idősebb férfi. Sötét öltöny. Bajusz. Körülötte a leeresztett légzsák. Jan fülében valaki hallózott.

– Jan Wutte vagyok – mondta. – Súlyos autóbaleset a Tiergartenben, a Győzelmi oszlop és a Brandenburgi kapu között.

Eltette a telefont. Ápoló vagy, Jan. Ismered az emberi testet. Megtapintotta a férfi nyakát. Nem érzett pulzust. Megrángatta az ajtó kilincsét. Hiába. A sofőr mögött idős férfi hevert arccal lefelé, furcsán összehajtva az autó tetejének belső felén. Nem volt bekötve. Elborította a vér. A karja kilógott az ablakon. Jan az ő szívverését sem érezte. Az öregember mellett még egy alak lógott fentről az ülésről a biztonsági övön. Fiatalabb volt, és szintén férfi. Mozgott az ajka. Jan futva megkerülte a kocsit. Próbálta bedugni a fejét a szűk résen, ami valamikor az ablak volt.

– Hogy van? – hallotta a saját kiáltását. – Már jönnek a mentők!

Csukott szem. Suttogás. A lefelé himbálózó arcról semmit nem lehetett leolvasni. Rossz irányba nézett.

– Érez fájdalmat?

A férfi mellett nyitott aktatáska feküdt a tető belsején. Papírok voltak benne. Meg egy telefon, és mindenféle egyéb.

Túl halk volt a suttogás. Jan még közelebb hajolt a férfi szájához. Próbálta megnyugtatni. Az illetőnek rezgett a szemhéja. Most ránézett Janra. A szeme alsó – ebből a nézetből felső – részén kivillant a fehérje.

– …eleme… – hörögte. – …san… dal…

Elemek? Santal? Ennek nem volt semmi értelme.

– Ezt… sajnálom, de ezt nem értem. Maradjon nyugodtan. Jön a segítség.

A férfi mintha nem is hallotta volna.

– Fitzrojpíl… a… gold… bar…

– Fitzroj mi?

Jan egyedül nem sokat tehetett. Még ha sikerül is kikapcsolnia a biztonsági övet, a férfi teste lezuhan, és valószínűleg még súlyosabban megsérül.

– Fitz… roj…píl – hörgött a férfi. – San… dall… e…

– Chantal E.? Ez egy név? – Jan a szeme sarkából a többiekre pillantott. Semmi életjel. – Fitzroj… ez is egy név? – Még sosem hallotta.

A férfi behunyta a szemét. Ez most egy igen? Még azt suttogta:

– Golden… bar…

Jack a baleset helyszínétől néhány méterre állította le a Range Rovert. A Mercedes gyakorlatilag ugrató rámpának használta a járdaszegélyt. Eldridge és Sam kiugrottak a Roverből, és meredten nézték a roncsot a fák között. A lezárt utcán nem járt senki. Csak egy bicikli hevert ott. Aztán El meglátta a férfit. Egészen pontosan az egyik utasoldali ablakból kilógó hátsó felét.

– Gyertek! – kiáltott oda El a többieknek. – Be kell jutnunk! Jack, vidd ki a kocsit a lezárt övezetből!

Rob és Bell is kipattant a terepjáróból. Képzett harcosok voltak, akárcsak El és Sam, sötét farmerben és zakóban.

Az idegen már kihúzta az egyik utas felsőtestét a kocsiból, és most az ajtót rángatta. Nyurga fiatal srác volt, dús, felnyírt barna haj, sötét kapucnis pulóver, agyonmosott farmer. Kis híján hanyatt esett, ahogy az ajtó hirtelen engedett és kinyílt. A hős megmentő megint lekuporodott, és bemászott. Aztán újra előbukkant. Már majdnem elérték. Ebben a pillanatban vette észre őket.

– Hála istennek! – kiáltotta. – Legalább az egyikük még él! Tud beszélni! Ki kell őket húznunk! – A motorból felszálló füstre mutatott. – Mielőtt ez itt felrobban.

Ez itt nem fog felrobbanni. Legalábbis magától nem.

A négy férfi úgy rohanta le Jant és a roncsot, akár a kommandósok. Nagydarab, jól képzett emberek voltak, sötét színű farmerban, zakóban. Precíz mozdulatok. Annál jobb. Épp jól jött néhány erős kar.

Az újonnan jött segítők szétváltak. Ketten a vezetőoldalhoz mentek, ahol az élettelen testek lógtak. Ketten Janhoz. Minek van ezeken egy nyári estén kesztyű? Lehajoltak mellé, és benéztek az autóba.

– Mi történt? – kérdezte az egyik. Az álla, akár egy üllő. Az akcentusát Jan nem ismerte fel. Amcsi? A jobb fülébe fülhallgató volt dugva.

– Az előbb még beszélt – mondta Jan. – Talán együtt ki tudjuk venni.

Az üllőállú elkapta Jan nyakát, és beleverte a fejét a karosszériába. Jan előtt elsötétült a világ, az oldalára rogyott, és a halántéka nagyot koppant a földön. Mi…?

Imbolygott a föld. Az agya lüktetett. A szeme megtelt könnyel. A fickó bepréselte hatalmas felsőtestét az autóba. A társának a túloldalon sikerült hozzáférnie ahhoz a helyhez az első keréknél, ahonnan a füst jött. Jan megpróbált feltápászkodni. Visszaesett. Valaki tömör utasításokat adott valamilyen idegen nyelven. Angolul. Egy másik férfi is bemászott az utastérbe. Valaki Jan oldalán a karosszériával matatott. A tankfedél. Kinyitotta! Benzin ömlött kifelé. Valahol a távolban szirénák vijjogtak. Jan megint megpróbált felkelni.

Az üllőállú előbukkant az autóból, kezében az aktatáskával. Janhoz fordult, és a bokájánál fogva berángatta a benzintócsába. Jan próbálta a fickót lerázni magáról. Erre az üllőállú egyik társa is elkapta, és szorította, mint a satu. Jan kétségbeesetten húzta magát visszafelé. Sikerült a karosszéria egy letört darabját a kezébe kapnia, ami élesnek és hegyesnek tűnt. Őrjöngve belevágta a bokáját markoló kézbe, akár egy lándzsát. A férfi felmordult, és eleresztette. Jan végre talpra állt. A benzintócsa szétterült az autó körül. Az egyik férfi visszacsukta a tankfedelet. A túloldali kettő elhúzódott az autótól. Az üllőállú kiegyenesedett, és dühösen nézte a csöpögő lyukat a kesztyűjén. Jan egy gyufa sercenését hallotta. A dobó mozdulatot a kis fénycsíkkal csak a szeme sarkából látta. Éppen abban a pillanatban sikerült futásnak erednie, amikor a benzin lángra kapott. A robbanás hulláma extra lendületet adott neki.

A lángok sziszegtek a háta mögött; megfordult. Két rohanó kigyúrt alak a tűzgolyó előtt. Jan nekiiramodott. Még soha életében nem szedte ilyen gyorsan a lábát. Hallotta üldözői súlyos lépteit, aztán a szirénákat. De leghangosabban a saját zihálását. A feje szét akart pattanni.

Abban az autóban emberek voltak! Az egyik még élt! Ezek meg egyszerűen felgyújtották!

A halvány fényben két ember futott felé a Győzelmi oszlop irányából. Sötét nadrág és ing. Ők is velük vannak?

Egyikük a derékszíján tapogatózott. Fegyver? Jan körülnézett. Tűz. Üldözők sehol. A másik két férfi tovább futott felé.

– Álljon meg! Rendőrség! Hova megy? Megállni!

Jan légzése még szaporább volt, mint a pulzusa. A lángokon és a sűrű füstön át látta, hogy a baleset helyszínénél kék lámpák villognak. Még több kocsi. A sötét alakok eltűntek. Az égő roncsban felrobbant valami, és szikrákat szórt az éjszakába. Itt már nem lehetett segíteni. Jan gyomra összeszorult, amikor a három emberre gondolt odabent. A rosszullét az ujjai hegyétől a haja tövéig, az ágyékát is beleértve, görcsbe rántotta az egész testét.

– Miért szalad? – förmedt rá az egyik egyenruhás.

Nem fogják elhinni!

Jan képtelen volt megszólalni.

– Velünk jön!

7

Rotorzaj Jeanne fejében, selyem a bőrén, a helikopter rezgése a testében. Tőle balra Ted ült, jobbra Ted biztonsági főnöke, Mitch McConnell. Ted másik oldalán a főlobbistája, George Lamack foglalt helyet, velük szemben pedig az Egyesült Államok pénzügyminisztere szmokingban és a felesége nagyestélyiben, testőröktől közrefogva.

A miniszter hevesen gesztikulált.

– …már megint?

Még a hangszigetelt fülkében is hangosan kellett beszélnie.

– Biztos forrásból tudom! – válaszolta Ted. – A General Motors nem tudja fizetni a hitelei egy részét. A BLA pedig az összeomlás szélén áll.

– Az a kínai cégcsoport? – kérdezte hitetlenkedve George Lamack.

– Az bizony. – Ted egyre a minisztert nézte. – Te pontosan érted, hogy ez mit jelent. – Ez valószínűleg nem volt igaz, de Ted szeretett egyenlő félként tárgyalni másokkal. – Ha kételyek merülnek fel a GM fizetőképességével kapcsolatban, utána jön a Volkswagen és a többi autógyártó, aztán órákon belül az összes cég, amelyik túl olcsón jutott túl nagy hitelhez, hogy abból fizesse a túlzott vállalásait, vagy visszavásárlásokkal felverje a részvényei árát. Szóval kurva sok cég! Kismillió munkahely iksz országban!

Ted tudta, hogy kell politikusokkal beszélni.

– Húha! – kiáltotta George az ablak felé fordulva. – Az meg mi?

Alattuk az esti Berlin fényei ragyogtak. Egy sötét park egyik oldalán a Charlottenburgi kastély világított, a másikon villódzó fénykévék sokasága.

– Tüntetők? – kérdezte a pénzügyminiszter.

– A szervezők szerint hatszázezren vannak – felelte Mitch. – A rendőrség négyszázezret mond.

– És oda fogunk leszállni? – kiabált aggodalmasan George.

– De mi világít így? – kérdezte a miniszter felesége.

– Mobiltelefonok kijelzői – mondta Jeanne. – A fényfüzér modern változata.

– Mint egy popkoncerten?

– A tüntetés mindig buli is volt egyben.

A kastély mellett egy téren a fények egyetlen erőszakosan ragyogó képpé álltak össze.

Egy kerek, aranysárga tortává!

Az alján egy keskeny szelet ki volt vágva. A ráírt szám nem születésnapot jelzett: 99%.

A nagyobbik részen ez állt: 1%.

– Ezt szépen megszervezték – jegyezte meg Tedre sandítva Jeanne. – A nagy többség csak egy apró szeletet kap a tortából.

– Hamarosan annyit sem fog – válaszolta Ted. – A BLA piacra dobja a külföldi tulajdonrészeit. Az árfolyamuk lemegy, a kötvényeik és részvényeik nyomás alá kerülnek. Ezután újabb kínai konszernek fogják likvidálni a nyugati érdekeltségeiket. A cégek befektető nélkül maradnak, tönkremennek, és elbocsátanak mindenkit.

A tortából kivágott rész szélei, akár a megbolondult óramutatók, megindultak egymás felé. Végül az 1% már csak egy egészen szűk darabot határolt.

A torta alatt felirat villogott, mindig más nyelven: We want our share! A részünket akarjuk! Nous…

– Ezeket a képeket az egész világ látja – dünnyögte Jeanne, miközben a helikopter lassan ereszkedni kezdett.

A helikopter a kastély mögött kivilágított fénykörben szállt le a pázsiton. Libériás hosztok ernyőkkel óvták a hölgyek frizuráját a légáramlattól. Elektromos fáklyák mutatták az utat a pálmaház festőien megvilágított barokk boltíveihez. Jeanne az épület előtt és odabent is számos szmokingot és estélyit látott. A rotor lármája és szele egyre gyengült, ahogy távolodtak tőle. Fülükbe lassan bekúsztak valamilyen klasszikus zenemű első taktusai. Bach, ha Jeanne jól hallotta. Újra lehetséges volt társalogni.

– Ha a GM- és a BLA-történet kiderül – mondta halkan Ted –, reggelre az egész világon végképp összeomlik a vállalatihitel-piac. És vele a CLO-piac is. – Collateralized Loan Obligations, fedezett hitelkötelezettségek, oldotta fel magában a rövidítést Jeanne, ugyanolyan homályos befektetési eszközök, mint 2008-ban voltak a CDO-k, amelyek a pénzügyi válság során hajszál híján porig rombolták a világgazdaságot. A híres milliárdos befektető, Warren Buffett „tömegpusztító fegyvereknek” nevezte az ilyen papírokat. – És a részvénypiacok is. És ezzel szinte minden nagyobb bank, biztosító, vagyonkezelő, árnyékbank… – folytatta Ted.

– Ki tud még róla? – kérdezte a miniszter.

Vajon a miniszter hogyhogy nem tudta előbb, mint Ted?, tűnődött magában Jeanne.

– Itt néhányan már biztosan – válaszolta Ted, és körbepillantott. – De ennek a számnak a lehető legkisebbnek kell maradnia.

Mellettük újabb vendégek bukkantak fel és igyekeztek a pálmaházban tartott estély felé. A helikopter halkuló zaját fokozatosan felváltotta a kerten és a rendőrségi barikádokon túl zajló tüntetés lármája. Jeanne pillantása végigvándorolt a tucatnyi nyelven kifüggesztett üdvözlő feliratokon, és azon a kisebben, amely az estély szónokainak nevét hirdette:

Herbert Thompson, a közgazdaságtudományi Alfred Nobel-emlékdíj 2007-es kitüntetettje

Ofalu Nkebi, az ENSZ főtitkára

Leymah Gbowee, Nobel-békedíjas, 2011

Thompsont egy asztalhoz ültették velük. Mérsékelten izgalmas. Egy öregember, aki több mint ötven éve ugyanazokkal az ötletekkel jön elő. Csak közben kapott értük egy Nobel-díjat.

Már majdnem elérték a pálmaházat és a többi vendéget. A 2015-ös párizsi klímakonferencia új fejezetet nyitott a globális szintű ügyek nemzetközi kezelése terén. Már nemcsak politikusokat és diplomatákat vontak be, hanem civil szervezetek, a vezető iparágak és egyéb „érdekeltek” képviselőit is. Hogy ez az összeállítás mennyiben reprezentálta a világ lakosságának érdekképviseletét, arról persze lehetne vitatkozni.

Ezúttal is mind itt voltak, látványosan parádézva a sajtó előtt, egy puszi itt, egy kézfogás ott, egy fotó egyedül, egy másik csoportosan. Az urak sötét öltönyben, szmokingban vagy tradicionális viseletben, a hölgyek nagyestélyiben, felékszerezve. Csak néhány kisebb csoportban sugdolóztak aggodalmasan.

Néhányan észrevették Jeanne-ékat, amint közelednek, és elébük siettek. Jeanne felismerte egy nagy francia bank vezetőjét, a német gazdasági minisztert és az ősz befektetési milliárdost, Kemp Gellundot.

– Hallottátok a hírt? – kérdezte az utóbbi.

Flashback. Ez a zönge a hangjában. Jeanne 2008-ban találkozott vele először. Egy New York-i befektetési bank gyakornokaként élte át a válságot. Az idegeskedés napjait, ami aztán leplezetlen pánikba csapott át. Olyanoknál, akikről azt hitte, semmitől sem félnek, mert tízmilliókat keresnek, és ennél is nagyobb megtakarításaik vannak. Ehhez képest jeges iszonyatot látott rajtuk, amelyet alig tudott leplezni az ápolt külső. A hangjukból, a tekintetükből, minden mozdulatukból sütött.

– Ezt nem hagyhatjátok – mondta Gellund a politikusoknak. – Muszáj csinálnotok valamit, mielőtt nyilvánosságra kerül.

– Ha igaz, akkor az állami mentőcsomagnak még nagyobbnak kell lennie, mint 2008-ban volt – jelentette ki sápadtan a bankigazgató.

– Arra már egyetlen állam sem képes – válaszolta Ted.

– Nem hát! – csattant fel Gellund. – Ettől be fognak dőlni az államkötvények! – A hangja egészen nyers lett. – A fejlődő országok már így is a padlón vannak. Visszagyűrűzne az államadóssági válság. Teljes erővel.

– Uramisten! – nyögött fel a német miniszter. – Olaszország már így is ki akar lépni az euróövezetből!

– Muszáj is lesz neki – válaszolta Ted. – Ahogy Spanyolországnak, Görögországnak és még másoknak is.

– A jegybankoknak az egyre alacsonyabb kamatok miatt épp a leghatásosabb eszközök nincsenek a kezükben – mondta a német miniszter.

A hangok átcsaptak egymáson.

– Az eurónak és az EU-nak annyi.

– Sokan örülnének neki.

– Csak a következményekre nem gondolnak.

– Ez csak újabb olaj a tűzre.

– 2008 ehhez képest babazsúr volt.

– Ez egy megállíthatatlan spirál, ami a pokolba vezet!

– Akkor aztán azok ott kint egész biztos vasvillát ragadnak…

– Azonnal beszélnem kell a többiekkel!

– Először a kínaiakkal. Az ázsiai piacok néhány óra múlva nyitnak.

Ted Jeanne-hoz hajolt, és a fülébe súgta:

– Csak figyelj! Ma éjjel vagyonok fognak születni!

8

Jörn Schesta nézte, ahogy tűzoltók vizsgálgatják súlyos védőöltözékükben a füstölgő autóroncsot és a benne ülők elszenesedett maradványait. Mögötte a kollégái legalább öt bámészkodót tartottak vissza a kordonnál.

Valamivel odébb egy mentőorvos csukta össze a táskáját. A háta mögött a bámészkodók a levegőbe emelték világító mobiltelefonjaikat. A kurva anyátok!

Az utcán tizenkét különböző rohamkocsi alkotott oszlopot. A tűzoltók két oltókocsija, egy kisebb járgány szintén az ő kötelékükből, három mentőautó és a legkülönbözőbb rendőrségi járművek.

– Még pont ez hiányzott, mi? – szólt oda Jörn a tűzoltók parancsnokának. Utóbbi arca olyan fekete volt a koromtól, mintha sűrű borosta fedte volna. Úgy nézett ki, mint Jörn kedvenc gyerekkori videójáték-figurája. Ettől rögtön szimpatikus lett neki. Csak kék kantáros nadrág helyett vastag vörös overallt viselt. – Mintha nem lenne elég enélkül is a stressz.

A Mario-szerű tűzoltó a tarkójára tolta a sisakját.

– Valahol mindig ég valami – válaszolta tömören.

– A tüntetésre is ki lettek vezényelve? – kérdezte Jörn. Közösség a kék fényben.

A tűzoltóparancsnok bólintott.

– De egyelőre semmi komoly – mondta.

Jörn a férfi válla fölött egy pillantást vetett a roncsra. Nem volt szép.

– Van már ötletük, hogy mi történt itt?

– Klasszikus esetnek tűnik. A sofőr elveszíti az uralmát a járgány fölött, a fáknak csapódik, azzal kampó.

Az összegyűrődött, mostanra már koszos habbal is ellepett roncsmaradványok között Jörn alig látott valamit a holttestekből.

– Azonnal meghaltak?

– Majd a halottkém megmondja.

– Ez egy modern kocsi. Azok ilyen könnyen kigyulladnak?

Mario megvonta a vállát.

– Annyira nem. De hát ez azért repült egy pár métert a levegőben. Biztos jó nagy tempóban ment. Ilyenkor elszabadulnak az erők. Megsérülhet a tank. A fémkarosszéria a becsapódásnál szikrát vethet, és… vumm! Peches esetben megtörténhet. – A roncshoz fordult. Elmélyülten szemlélte, mint valami műalkotást. – Bár most, hogy így mondja… másképp nézne ki az égésnyom, ha rögtön az ütközéskor robbant volna. Szabálytalanabb lenne… ez inkább…

Jörn visszafogta a kíváncsiságát, és csendben maradt. Hagyta Mariót vizsgálódni, gondolkodni, következtetni.

– …ez inkább olyan, mintha a kocsi már itt hevert volna egy ideje, és a benzin kifolyt volna a tankból, mielőtt minden a levegőbe repült. És azok ott… – Lépett néhányat oldalra, és az üvegcserepekre mutatott. – Ezek nem autóból származnak. Hanem egy palackból.

– Úgy érti, Molotov-koktélból?

– Volt tüntetés a közelben a baleset idején?

– Pár száz méterre – felelte Jörn.

– Akkor ez az üveg inkább sima szemét lesz, amit itt hagyott valaki.

– Mi okozhatta a tüzet, ha nem a karosszéria szikrázott? Ha a kocsi akkor már egy helyben állt?

Pillantása az állítólagos tanúra tévedt, aki éppen vallomást tett a kollégáknak.

– Ki fogjuk deríteni – mondta Mario, a tűzoltó.

– Mikor?

– Ma? Holnap? Jövő héten? Ahogy maga is mondta, hamarosan valószínűleg már máshol kell lennünk.

– Mint mindig.

– Pontosan.

Jörn sietős lépteket hallott a háta mögül. Két rendőr igyekezett felé. Egyikük világító mobilt tartott a kezében.

– Azonosították a rendszámot – közölte.

– Majd még beszélünk – szólt oda Jörn a tűzoltóparancsnoknak, és a kollégáihoz fordult.

– Egy limuzinszolgálat kocsijáé – mondta a rendőr. – A ma esti csúcstalálkozó egyik résztvevőjének foglalták le.

Mindannyian felnyögtek.

– Reméljük, nem valami nagykutya – mondta Jörn.

– Egy bizonyos Herbert Thompson – válaszolta a kollégája. – Közgazdasági Nobel-díjas.

Picsába!

Jack továbbhajtott a Roverrel, és egy mellékutcában várakozott a Brandenburgi kapunál. El és Sam a háttérben maradt. Gondosan ügyeltek arra, hogy ne kerüljenek a bámészkodók kamerái elé. Ellenzős sapkájukat mélyen a szemükbe húzták arra az esetre, ha ez mégis megtörténne.

Elt csak a hős megmentő érdekelte. A srác időközben összeszedte és magával hozta a biciklijét; most ott állt letámasztva mellette. Ő pedig már percek óta két rendőrrel beszélt, közben erősen gesztikulált és mutogatott. Sokat elárult a testbeszéde. Most éppen ívet húzott a kezével az úttól a fák felé. Így repült a kocsi! El minden egyes szót oda tudott képzelni. A srác most nyilván azt mesélte, hogy hogyan próbált segíteni. És akkor jöttek azok a nagydarab gonosz emberek, akik megtámadták őt, és felgyújtották az autót. Látta, hogy a rendőrök bólogatnak. Az arcukról ő többet le tudott olvasni, mint amennyit a hős ebben a felindult állapotban észrevett. Kétely. Összeráncolt homlok. Nagyon helyes!

– A táska? – kérdezte El.

Még mindig Bellnél volt, mintha hozzá tartozna. Csak éppen úgy nézett ki a százkilencven centis férfi izmoktól dagadó karja alatt, mint valami játékszer. A kezén lévő sebekre két vastag tapaszt ragasztott.

Bell kinyitotta a táskát, El pedig beletúrt. Talált egy vékony pénztárcát, két tollat, Thompson szállodájának kulcskártyáját és egy jegyzettömböt. Gyorsan átpörgette, de csak üres lapok voltak benne. Aztán volt még egy mappa is, benne pár A5-ös kemény jegyzetlap vékony genotermákba lefűzve. Az elsőn angolul ez állt: „Tisztelt hölgyeim és uraim, excellenciás uraim…”, és még néhány cím. Üdvözlés. Ez lesz az. Átnézett még néhány kartont. Igen. Gyors pillantás a mentőangyalra. Még mindig a rendőrökkel beszélt. Vissza a táskához. Vastag köteg összefűzött A4-es papírlap, a legfelsőn felirat. Wealth Economics. By Herbert Thompson and Will Cantor. Egy pendrive. Ki használ még ilyet? Egy különálló A4-es lap, telefirkálva apró betűs, kusza írással, amelyet alig bírt kisilabizálni.

Miközben újabb pillantást vetett a kis hősre, Bell felé nyújtotta a kezét, mint egy műtétet végző sebész.

– Boríték.

Bell odanyújtotta az előkészített jókora borítékot.

El egyesével belerakta a vastag iratköteget, a mappát a lefűzött kartonlapokkal, az összefirkált papírt és a pendrive-ot. Lehúzta a papírszalagot a ragasztócsíkról, és lezárta a csomagot. Aztán átadta Samnek.

– Tudod a dolgod.

Sam megindult.

– Hívás, MB – utasította El a headsetjét. Megint a hős megmentőt nézte.

A fülhallgatón bejelentkezett a megbízó; a háttérben kusza hangzavar.

– Célszemély kiiktatva – jelentett El. – Csomag úton.

– Minden simán ment?

– Nagyjából. Még egy apróságot el kell intéznünk.

– Kell aggódnom?

– Nem.

El befejezte a beszélgetést, és teljes figyelmét újra a rendőröknek meg az est hősének szentelte. Úgy tűnt, épp valamilyen részletet próbálnak tisztázni. Nyilván azt tudakolták tőle, hogy néztek ki azok az emberek. Gesztusai igen beszédesek voltak. Majd egy fejjel maga fölé emelte a kezét. Ekkorák voltak. Könyök ki, kar behajlít, mint egy gorilla – nagydarabok, izmosak. A rendőrök kötelességtudóan jegyzeteltek. Összenéztek. Tovább kérdeztek. A srác körülnézett, aztán abba az irányba mutatott, amerre menekült. Megvonta a vállát. Fogalmam sincs, hol lehetnek.

Itt vagyunk. Közelebb, mint szeretnéd. Egész közel. Szemmel tartunk téged.

Jan háta mögött a tűzoltók három elszenesedett holttestet emeltek ki a limuzinból. A lángvágók ózonillata az égett hús szagával és a parkból jövő enyhe szemétbűzzel vegyült. A lámpaoszlopok körül rovarfelhők. Jannak nem nagyon akarózott hátrafordulni.

Erős fényszórók világították ki oda nem illő módon a helyszínt. A tűzoltó-egyenruhák sürgése közepette Jan alig látta a kiégett roncsot. Visszatért a hányingere. Mégsem bírta levenni a szemét a fekete torzókról.

– Jan Wutte?

A rendőr szikár fickó volt, az a fajta, aki kis bokszstúdiókban tartja kondiban magát, vagy legalábbis próbálja. Öt kollégájával lépett oda hozzá, köztük azzal a kettővel, akik előzőleg elkapták Jant.

– Jörn Schesta – mutatkozott be az újabb zsaru. Úgy tűnt, ő a csapat főnöke. Összehúzott szemmel méregette Jant. Lenézett a telefonjára.

– Tizennyolc éves. Ápolónak tanul, tizennegyedik életéve betöltése óta többrendbeli csendháborítás…

– Csak buliztunk egy kicsit…

– …tiltott kábítószer fogyasztása…

– Pár joint volt, ember…

– …testi sértés gyanúja…

– Ne már! Pont, hogy nem! – tiltakozott Jan. – Direkt kimaradtam a kocsmai bunyóból, azoktól a székektől sérültem meg, amiket mások dobáltak! Ezt tanúk is igazolták! Hogyhogy ezt nem törölték?!

– …most meg három halott.

Hogy mi van? Most meg?

– Miről beszél? A kollégáinak elmondtam mindent!

– Elég ócska mesét adott elő – jegyezte meg a rendőr. – Miért futott el?

– Mondtam! Mert azok a csávók leütöttek, és fel akartak gyújtani! Tessék, nézze meg!

Jan a homlokára bökött. A jobb halántéka még mindig lüktetett a karosszériával történt nem kívánt találkozástól.

A rendőr csak egy kurta pillantást vetett rá. Szimatolni kezdett.

– Alkoholszaga van.

– Igen.

– Azzal csinálta?

– Jézusom, dehogy! Ide figyeljen…

Maradj nyugodt!

– Honnan jött? A tüntetésről? Vagy oda tartott?

– Volt jobb dolgom is. Tizenkét órás műszakból jövök a kórházból. Ellenőrizhetik. És haza akarok menni. Zuhanyozni, enni és aludni.

A rendőr bólintott.

– Tudja, kik ültek a kocsiban?

– Honnan tudnám?

– A kollégáimnak azt mondta, hogy az egyikükkel még beszélt.

– Valamit nyöszörgött. Talán neveket. Nem értettem jól. Ezt is elmondtam a kollégáinak.

– Hogyha tényleg itt volt az a többi ember is, ahogy állítja…

– Nem csak állítom… – ellenkezett Jan.

– …akkor a kollégák miért csak magát találták itt? – folytatta rá sem hederítve a rendőr. – Méghozzá menekülés közben?

– …hanem…

– És a többieket miért nem látták?

– Mit tudom én, biztos nem figyeltek rendesen.

Rossz válasz. Jan mindjárt tudta. De a rendőr egy igazi szemét alak volt. Kicsit sem őszintén rámosolygott, és hosszasan csóválta a fejét. Aztán faképnél hagyta. A kollégái követték, és most egymással tanácskoztak. Jan a fülét hegyezte.

– Ahogy… megtudják, ki halt meg, rá… ülni a nyakunkra – sziszegte a rendőr. – A polgármester, a politikusok, a média… kész rémálom!

– Hát az – mondta egy másik. – …a csúcs azért megy tovább.

– Nem, ha kiderül… hármas gyilkosság… áldozatok… a Nobel-díjas Herbert Thompson.

A füstölgő kupacról beszélnek ott mögötte? Nobel-díjas? Jan a lehető legkevésbé feltűnő módon megpróbált közelebb araszolni néhány lépéssel.

– …egyetlen tanú…

– …ha… tanú…

Mi az, hogy ha? Ezek róla beszélnek? Mégis mi más volna?

– …radikális…

– …Molotov-koktél…

– …eltussolják…

– …felgyújtotta…

Csak nem gondolják, hogy…

Valami másról kellett, hogy beszéljenek, mint amit zilált fantáziája ezekből a töredékekből összerakott. Muszáj. Hiszen ő hívta a segélyvonalat. Ő…

A rendőr a telefonját nyomkodta. Aztán a füléhez emelte.

– …ha gyilkos, akkor… futott el? …eredmények kellenek… gyanúsítottak…

– …be kellene… mondjuk, hogy tanúként…

– Az meg mi?

Az egyik rendőr megbabonázva meredt az időközben besötétedett égre. A többiek követték a pillantását. Anélkül, hogy félrenéztek volna, egyik a másik után tett néhány lépést az út felé, hogy jobban rálássanak a furcsa tüneményre. A bámészkodók figyelme is oda terelődött. Mobiltelefonjaik már nem a roncsra, hanem a távolba szegeződtek.

Jan is odafordult. Nyugat felé a kékesfekete égbolton, a Győzelmi oszlop mögött, szikrák szálltak felfelé. Több száz. Több ezer. Olyan volt, mint egy tűzvész. Egy gigászi tűzvész. Berlin-Charlottenburg fölött.

9

A pezsgőspoharak a kezekben és a derűs mosolyok az arcokon nem tudták elleplezni Jeanne elől a pálmaházban uralkodó feszült hangulatot. Libériás alakok tálcáikon előételeket egyensúlyozva járták a tömeget, de alig valaki vett belőlük. Az ő kis csoportjuk feltűnés nélkül megkörnyékezte a kínai kereskedelmi minisztert és kíséretét.

– Semmiképp se említsétek direktben a BLA-ügyet – figyelmeztetett Kemp Gellund. – A kínaiak sértésnek veszik, és rögtön bezárkóznak. Csak finoman pedzegessétek, hadd jöjjenek elő ők a farbával.

– De hogy fogjuk megoldani, ha megválnak a nyugati érdekeltségeiktől? – kérdezte az amerikai miniszter.

Jeanne a többiekkel tartott. Egyetlen nőként, mivel a miniszter felesége egy másik csoporthoz csatlakozott. Senki sem figyelt rá. A csúcspolitikusok és milliárdosok között ő senki és semmi volt. Noha rekordidő alatt, kitűnő eredményekkel végezte el a tanulmányait, sikeres bankárként dolgozott egy befektetési alapnál, és a mellette lépdelő férfi belső köréhez tartozott, egy pillanatra most mégis Hamupipőkének érezte magát.

Gyorsan orvosolta a magabiztosságán esett apró hajszálrepedést, és egyúttal érzékelte, hogy körülötte megváltozott a beszélgetés hangneme. Egyre több tekintet fordult a pálmaház üvegezett boltívei felé.

– Mi ez?

– Olyan, mint a Loi Krathong.

– Az a thaiföldi fényfesztivál?

A tüntetők fölött fénypontok emelkedtek fel az égre, mint óriási szentjánosbogarak. Több száz volt belőlük, talán annál is több.

– Valakinek át kell vennie az érdekeltségeiket, anélkül, hogy az idejekorán kiszivárogna – válaszolta Ted, figyelemre sem méltatva a látványt.

– Az államok jelenleg nem képesek erre – szólt közbe a német gazdasági miniszter. – Legalábbis mindet nem.

Természetesen tisztában volt vele, hogy a BLA és más kínai konszernek az elmúlt években tucatnyi német cégben vásároltak tulajdonrészt, sőt némelyiket úgy, ahogy volt, megvették. Ha a kínaiak kihátrálnak ebből, az munkanélküliek százezreit jelentené.

– De én igen – válaszolta Ted. – És Kemp is. Meg Wilbur – bökött a fejével egy idős férfi felé, aki körül többé-kevésbé ismert arcok verődtek össze. – Fogadok, hogy már gondolkodik is rajta. És mások is.

– Vagyis tudja?

– Nyugodtan feltételezhetjük. Persze jobb lenne, ha mi irányítanánk a dolgot.

Hát erre gondolt Ted! Ma éjjel vagyonok fognak születni. Például ő is összehoz egyet. Mint mások 2008-2009-ben. Warren Buffett, a befektetőlegenda a válság csúcsán ötmilliárd dollárt tett be a Goldman Sachs befektetési bankba, és részvényvásárlási opciókat biztosított magának. Az ötmilliárdból öt év alatt nyolc lett. Ilyen hozamról egyszerű halandó legfeljebb álmodozhatott.

– De persze mindez csak bizonyos feltételek mellett lehetséges – folytatta Ted.

– Milyen feltételek? – kérdezte a miniszter.

– Drónok! – szakadt ki valakiből. – Azok ott világító drónok!

Közben több ezer lett belőlük. Most már az ő csoportjuk figyelmét is felkeltették. Jeanne úgy látta, mintha a repülő tárgyak kisebb rajokba fejlődnének.

– Valaki irányítja – állapította meg lenyűgözve, hangjában némi nyugtalansággal. – Más magyarázat nem lehet.

A pálmaházban egyre több vendég emelte fel a mobiltelefonját, hogy levideózza a látványt.

– Megfelelőnek kell lennie az árnak – tért vissza Ted a témára, cseppet sem zavartatva magát –, de a kínaiak nyomás alatt lesznek, úgyhogy kedvezni fognak nekünk. Ennek ellenére marad némi kockázat. Állami garanciákra és adókedvezményre, sőt akár mentességre lesz szükség az első évre.

A fények rendeződni kezdtek. Óriási, felhőkarcoló magasságú kört alkottak, amit egy függőleges vonal osztott ketté, és két ferde is csatlakozott hozzá.

– Békejel!

Legalább száz méter magas.

Az első vendégek elkezdtek kiszállingózni, hogy jobban lássák. Már a társaság több mint fele videózott, milliárdosok és elnökfeleségek is.

– Ilyen alkalmi vételhez még biztosítékot és adókedvezményt is akar? – kérdezte bosszúsan a német gazdasági miniszter.

– Mi csak segíteni akarunk – állt Ted mellé Gellund –, és ezért milliárdokat teszünk kockára. De a bőrünket nem.

– Az nem lenne jó senkinek – helyeselt Ted. – Már csak a befektetőink miatt is muszáj legalább csökkentenünk a kockázatot. És gyorsan kell csinálni. Még az ázsiai piacok nyitása előtt kötelező erejű jóváhagyásra van szükségünk. – Hanyagul megvonta a vállát. – A másik opció az, amiről az imént beszéltünk. – Kimutatott az ablakon. – Abban az esetben azokon ott semmiféle fényjáték nem fog segíteni.

A ragyogó békejel forogni kezdett a tengelye körül. Mintha egy földönkívüli űrhajó lebegett volna a város fölött.

A teremben egyre erősödött a moraj. Aztán rémült kiáltásokba csapott át.

– Ez erre jön!

10

– Hát kapják be a faszomat! – őrjöngött Eduard Köstritz rendőrfőnök-helyettes és bevetési parancsnok a berlin-mittei különleges műveleti központ képernyői előtt. – Mi a kurva élet! Meg vannak ezek őrülve?

Maja Paritta elképedve figyelte a békeufót a központi képernyőn. A többi monitoron események tarkabarka forgataga villogott – a Charlottenburg és a tüntető tömeg fölött köröző helikopterek légi felvételei.

– Miért a békés tüntetők útját állják el a kollégái – kérdezte Köstritztől Maja –, és miért nem a garázdálkodókét itt?

Képek a tüntetés magjától északra: kapucnis alakok bukkannak elő a füstből. Dobálnak. Egymásnak ugranak. Égő autók. Rendőrök sehol.

– A költségvetésemről nem a békés, hanem az erőszakos képek alapján döntenek – hangzott Köstritz válasza.

Maja egy pillanatig nem jutott szóhoz. Ritkán fordult elő vele ilyen.

Ő tulajdonképpen a kilenc új berlini osztály egyikéhez tartozott. A csúcstalálkozó alatt azonban, mint minden kollégájának, aki nem dolgozott negyvennyolc óránál frissebb ügyön, készenlétben kellett állnia különleges bevetés esetére. Maja a Fekete Pétert húzta ki a pakliból: a műveleti központot.

– A kurva anyjukat! – tombolt Köstritz. – Hogy rohadna meg az összes köcsög! Sokba lesz ez még nekik!

Néhány monitoron hírcsatornák adásai, illetve élő streamek futottak. Mostanra már mindenütt a világon a békeufót lehetett látni.

– Szedjék már le! – bömbölt Köstritz a pánik határán. – Zavarják a jelet, vagy bármi!

– Már késő – mondta egy monitor előtt ülő kolléga. – Mindjárt eléri a pálmaházat.

– Hát ez nem igaz… – nyögött fel Köstritz.

Meg lehetett őt is érteni. Neki kell majd magyarázatot adnia arra, hogy hogyan történhetett ez meg. És mi lesz, ha nincs vége a fénylő békejelképpel? Ha a drónok másra is készülnek? Apró játékszereknek tűnnek, de ki tudja, hogy mivel vannak megrakva?

Köstritzhez odarohant az asszisztense egy telefonnal.

– Hadd tippeljek – lihegett Köstritz. – A rendőrfőnök? A belügyminiszter? A…

– Egész más – válaszolta az asszisztens.

Köstritz kérdő tekintetére a kezébe nyomta a telefont.

A fénypontok lassan újra megálltak.

– Ez a tüntetés fölött lehet a Charlottenburgi kastélynál – vélekedett az egyik kolléga Jörn mellett.