Bene Zoltán

Igazak

© Bene Zoltán, 2024

© Kortárs Könyvkiadó, 2024

„A halál az, amikor az ember szembenéz azzal a képességével, hogy véges.”

(Temesi Ferenc)

Júlia

Elfeledett faluban elfeledett lány

Mintha megéreztem volna, mi vár rám, összeszorult gyomorral szálltam be az autóba, hogy az elfeledett faluba hajtsak. A szerkesztőség öreg Opelje nehezen indult. A szívem a torkomban dobogott, hátha nem is berreg föl a motor, és maradhatok még egy ideig.

− Zsákfalu – mutatott a képernyőn a Google Mapsen körvonalazódó foltra Gyuri, a rovatvezetőm, egy nappal korábban. – Néhány héttel ezelőtt, egy lapindító értekezleten nevezte valaki elfeledett falunak, nem emlékszem, kicsoda, arra sem, hogyan került szóba. Szerintem tíz éve nem írtunk róluk semmit, azt se tudjuk, mi van ott. Még egy tisztességes honlapja sincs az önkormányzatnak, a legutolsó frissítés van vagy hatéves. Azt se tudnánk, ki a fene a polgármester, ha az országos adatbázisban nem néztünk volna utána.

− Na és ki az? – kérdeztem, hogy valami érdeklődést mímeljek.

− Schmidt Ferenc. De ez nem lényeges. A fontos, hogy menj oda, nézz körül.

− És minek kellene odamennem, nem elég fölhívni őket?

Gyuri szigorú pillantást vetett rám.

− Próbáltam, nem veszi föl senki. Szerintem csak néha mennek be a hivatalba. Lehetnek vagy harmincan, negyvenen, maximum ötvenen.

− Ezért menjek oda? – akadékoskodtam. − Mi érdekeljen? És főleg, mi érdekelheti az olvasót?

− Ne hisztizz, Gergő – mélyült egy tercnyit Gyuri hangja, mint mindig, amikor elege van a társalgásból. − Írhatsz egy jó kis riportot, szociográfiai telítettségűt. Neked való, nem? Mindig ilyesmiért nyaggatsz…

A legrosszabb az egészben, hogy igaza volt. Tényleg ilyesmiért abajgattam állandóan. Az elfeledett faluba, aminek egy évtizede a hírét sem hallotta senki, oda mégse akaródzott menni. Ám az Opel másnap reggel csak beindult, szörtyögve duruzsolt a motor. Nekivágtam hát kelet felé, ki a városból, el az autópályától, keresztül a pusztán, kidőlt-bedőlt falú tanyák, szántóföldek, ligetek és lovas birtokok között. Jó másfél órán át vezettem. Az utolsó húsz percet minősíthetetlen úton. Egyedül az vigasztalt, hogy a CD-lejátszó működött. Egész úton a The Smiths The Queen is dead című albumát hallgattam. Keserédes, nosztalgikus, melankolikus hangulat töltötte be az autó utasterét.

Az elfeledett falu kezdetét nem jelezte semmi. Az egykori helységnévtábla ezüstszínű alumínium tartóoszlopainak egyike még állt, foszlott szalmakoszorú csüngött rajta, a másiknak nyoma sem maradt. Úgy negyven méterrel később kezdődtek a házak. Mintegy ötven házból állt a település. Kétharmaduk a főút mellett épült, a többi az egyetlen keresztutcában. A két utca kereszteződésében aprócska templom, inkább kápolna omladozott, mellette a hajdani tanácsháza, immár nyilván polgármesteri hivatal megviselt, a település méretéhez képest indokolatlanul robosztus tömbje, amelyben a bolt is helyet kapott. Leparkoltam a hivatal előtt. Mindent zárva találtam: a boltot (a kopott felirat serint az ÁFÉSZ kiolvashatatlan számú vegyesüzlete), a polgármesteri hivatalt, a kápolnát. Utóbbi kapujának mindkét szárnyába egy-egy lyukat vágtak, azokon vastag láncot vezettek keresztül, és hatalmas lakattal zárták le. A kápolna tetőszerkezete beomlott, valószínűleg a belső térbe zuhant. Talán ezért láncolták le a kaput, bent életveszély fenyegette volna azt, aki betéved.

Kizárólag kóbor kutyákat, árokparton legelő, kipányvázott kecskéket és totyogó libákat láttam, embert sehol, egy lelket sem. „The boy with the thorn in his side / Behind the hatred there lies” – dúdoltam félhangosan. Nem igazán illett ide ez a dal, mégis jólesett, hogy nem tudom kiverni a fülemből. Úgy éreztem, a szó szoros értelmében lementem a térképről, túlfutottam a világon, az irrealitás földjére keveredtem, s egyedül a The Smiths kapcsol a valósághoz.

− Heló! – hallottam a hátam mögül. Összerezzentem.

Megfordultam. Egy magas, szőke férfival találtam magam szemközt. Nyolc-tíz lépésre állt tőlem. Fogalmam sincs, honnan bújt elő, miért nem vettem észre, hogy közeledik. Biztosan túlságosan elmerengtem.

− Who are you looking for? – kérdezte a szőke, erősen németes akcentussal.

− Anyone – szellemeskedtem. – And I found it.

A szőke férfi kényszeredetten elmosolyodott.

− Nem beszél magyarul? – a hangom kopogott, mint facipő a parkettán.

− Csak kicsi beszel – szabadkozott.

Eszembe jutott a polgármester neve.

− Legjobban Schmidt úrnak örülnék.

− Ich bin Schmidt. Franz Schmidt.

− The Mayor? Das Bürgermeister?

− Ja. Wie kann ich helfen?

− Nem nagyon beszélek németül – vontam meg a vállam. – Angolul inkább, bár az se az erősségem.

− En csak kicsi beszel magyar.

− És van, aki nem csak kicsi beszel magyar?

Franz Schmidt a falu túlsó vége felé mutatott.

− Dort. Am Waldrand… Falu vege, erdö kezdi magat. Großes Haus, nagy hasz.

− Rendben – biccentettem felé. − Danke schön.

Visszaléptem az Opelhez, kinyitottam az ajtót. Mielőtt beülhettem volna, a polgármester újra megszólított:

− Sorry, Mister… Who are you?

− I’m a journalist. Egy újságíró. Journalist. Zsurnaliszta.

Franz Schmidt a fejét vakargatta.

− Ja… Ertem. Und… Willst du, na, ja, akar irni? Akar irni mi falu?

− Még nem tudom, mit akarok – szálltam be a volán mögé. − I don’t know what I want yet…

Beindítottam a motort, ami ezúttal azonnal fölberregett. Ennek kifejezetten örültem, semmi esetre sem szerettem volna folytatni ezt az egyre kínosabbá váló dialógust Franz Schmidttel, aki az Országos Választási Iroda szerint Schmidt Ferenc. Nem érdekelt, hogy mennyire vagyok faragatlan, egyszerűen csak szerettem volna szabadulni a szituációból. Becsaptam az ajtót, és elhajtottam.

A falu végén, az erdő szélén (amolyan alföldi erdő volt ez is, persze inkább erdészeti faültetvény) valóban állt egy, a többinél nagyobb ház. Míg elértem odáig, többnyire rendezett előkertek és takaros épületek előtt gurultam el. Csak embert nem láttam sehol. Ahogy függönyt sem az ablakokon.

A nagy ház előtt fékeztem. A magas téglakerítést fémkapu törte meg, csengő gombját nem találtam, ezért megdöngettem a vasat. Később, mivel nem történt semmi, megismételtem.

− Come in! – hallottam végre egy női hangot. – Komm rein! Kom binnen!

Lenyomtam a kilincset, már benn is jártam az udvaron. A ház ajtajában tizennyolc-húsz éves forma lány állt.

− Jó napot – köszöntem rá.

− Jó napot. Segíthetek?

− Talán − elmondtam, melyik napilaptól érkeztem. – A nevem Igaz Gergő, újságíró vagyok.

− Jöjjön be, ha akar – állt félre az ajtóból. Hátat fordított nekem, elindult a ház belsejébe. Követtem. Levettem a cipőm, a zoknimon szerencsére és kivételesen nem tátongott lyuk. A folyosón át egy hatalmas, teremszerű szobába jutottam, a falak mellett masszív könyvespolcok roskadoztak többezernyi kötet súlya alatt. A lány egy hokedlin ült, a helyiség közepén.

− Júlia a nevem – mondta. – Leülhet nyugodtan.

Öt-hat ingatag széket láttam a polcok mentén, az egyiket közelebb húztam Júliához, letelepedtem rá.

− Ne haragudjon, hogy így magára török – nyökögtem. − Vajon lehetséges az, hogy Ön itt az egyetlen magyar?

− Én vagyok az egyetlen magyar − bólintott. − Mindenki más meghalt vagy elment.

− És kik élnek a házakban?

− Németek és hollandok. Főként.

− Mióta?

− Mit mióta?

− Mióta Ön az egyedüli magyar itt?

− Hat éve. Amióta befejeztem az általános iskolát.

− A szülei?

− Ők sem élnek már.

Lehajtottam a fejem. Reagálnom kellett volna valamit, de bármit mondok is, hamisan cseng.

− Megijedtek magától? – törte meg a lassan feszélyezővé nyúló csöndet Júlia.

− Hát, ha meg nem is ijedtek… − mentegetőztem.

− Nem nagyon jár erre senki – vágott a szavamba −, évekig be nem teszi ide a lábát élő ember. Csak mi vagyunk, a lakosok.

− És miből élnek? Megtermelnek maguknak mindent?

− Majdnem mindent. Havonta egyszer Franz bácsi elmegy a furgonjával. Bevásárolni. Hoz mindenkinek, amit kér.

− Nyugdíjasok?

Júlia nem válaszolt, bár mintha megmozdította volna a fejét. Ezt igennek értelmeztem.

− És Ön?

− Nekem a bátyám küld pénzt. Nem ritkán azt is Franz bácsin keresztül kapom. Máskor postai utalványon. Nem sok, de elég arra, amire kell. Tulajdonképpen nincs szükségem semmire az alapvető dolgokon kívül. Kiszámoltam, hogy mire kiolvasom a könyvtáramat, kilencvenéves leszek.

− Nem vágyik el innen?

Júlia megvetően mért végig.

− Jártam iskolába, többé-kevésbé sejtem, mi van máshol. Miért vágynék el innen?

Elszégyelltem magam.

− Írni akar rólunk? – szögezte nekem a kérdést.

− Én nem – ingattam a fejem. − A rovatvezetőm szeretné, hogy írjak.

− Nem fog neki örülni senki. Itt mindenki a nyugalmat keresi. Hogy hagyják békén, azt akarja.

− Abszolút meg tudom érteni.

− Tudja, az én szüleim gyógypedagógiai iskolába jártak. Ma már nincsenek ilyenek, de régen, nyilván tudja, a gyönge képességűeket rakták oda, meg a deviánsokat. Az apám például olyan erősen dadogott, hogy alig akadt ember, aki értette, miről makog. Anyám szerint azért, mert gyerekkorában a nagyapám minden péntek este bezárta egy ládába, és csak hétfő reggel engedte ki onnan. A nagyapám alkoholista volt, így óvta a fiát attól, hogy elverje, amikor hétvégente a szokásosnál is jobban lerészegedik. Az anyám meg tényleg nagyon buta asszony volt, szinte semmit nem értett, magyarázhatott neki az ember bármit, míg ki nem száradt a szája… Semmi eredmény, soha. Mégis ekkora házat és ilyen könyvtárat vásároltak. Mert a holland–német határon egy idősek otthonában kezdtek dolgozni tizenöt éve. A bátyámat magukkal vitték. Én még kicsi voltam, ötesztendős, iskola előtt álltam, ezért a nagyanyámmal maradtam, itthon, anyám anyjával, mert az apám szülei meghaltak régen. Anyámék jól végezték a dolgukat a szeretetotthonban. Azt hiszem, ők szeretni nagyon tudtak, csak ezt irántam nem tudták kimutatni, mert okosabb voltam náluk, ami erősen zavarta őket. Idegeneket könnyebben szerettek, mint a saját vérüket, mivel a saját vérük, azaz én olyan szívszorítóan idegennek tűntem számukra, mit senki más, akit ismertek.

Júlia kisimított egy kósza tincset a szeméből.

− Nem tudom, hogyan válhattam okosabbá náluk – folytatta, megnyalva az ajkait apró, hegyes nyelvével −, nem értem, miként és mi végett. Persze az, hogy több eszem van, mint nekik volt, nem sokat jelent. De ez most nem lényeges, talán nem is tartozik ide. Ami biztosan idetartozik, az az, hogy egy gazdag németalföldi vénember a szüleimre hagyta a vagyona egy részét, abból vették ezt a palotát meg a könyveket. Azért itt, mert ebből a faluból származtak… Innen származunk. Nagyanyámmal is itt éltünk, a túlsó szélen, egy roskadozó házban. A szüleim visszaúton Hollandiába, pár nappal azután, hogy én beköltöztem ide, szörnyethaltak az osztrák autópályán. Elaludt egy sofőr a volánnál. A bátyám nem volt velük. Ő azóta sem ül autóba, kertész abban az idősek otthonában, ahol apám is az volt előtte. Én nem megyek hozzá, ő nem jön hozzám. Föl sem ismerném, ő se engem.

− Nincs internete? – vetettem közbe.

Júlia megrázta a fejét.

− Nincs rá szükségem. Franz bácsinak van, de ő is csak ritkán használja.

− A nagymamája is meghalt?

− Mindenki meghalt. Vagy elment. Senki nem akart itt élni. Azt mondták, az isten háta mögött van ez a hely… De én jobban szeretek így, mint szem előtt lenni. És a szépen lassan ideköltöző németek meg hollandok ugyancsak. Nekik elegük lett a nagyvilágból, én meg, azt hiszem, nem is vagyok rá kíváncsi. Egyelőre biztosan nem.

Erre nem tudtam mit mondani, csak lógattam a fejem. Fölmerült bennem egy pillanatra, hogy biztosan álmodom. Álomnak mégis túlságosan valószerűnek tűnt az egész. Valóságnak viszont erősen álomszerű volt.

− Nem hiszem, hogy érdemes ezt megírnia – riasztott föl Júlia a gondolataimból.

− Én sem – hagytam rá.

− Nem hinnék el, ugye, erre gondol?

Valóban erre gondoltam. Ha valakitől hallanám Júlia történetét, én sem hinném el, suta horrorsztori felvezetésének vélném, a falu esetét az új lakóival pedig ostoba tanmesének a civilizáció kontra organikus életmód polémiájáról.

Most pedig a másodvonalbeli horrorfilmek forgatókönyvei szerint annak kellene következnie, jutott eszembe, hogy belép Franz bácsi egy machetével, és összekaszabol, aztán megetet a disznókkal. Vagy bezárnak egy pincébe, míg meg nem őszülök, és a szememben az írisz pirossá nem érik, kenyéren és vízen tartanak, míg ártalmatlanná nem aszalódom.

A magyar valóságban semmi ilyesmi nem történt. Élek, nem esett bajom. Elbúcsúztam Júliától, beültem a szerkesztőségi autóba, visszahajtottam a városba. Írtam egy semmitmondó hatflekket az elfeledett faluról. Azt a hatflekket is gyorsan elsodorta a legújabb szenzáció, végül meg se jelent, Gyurinak, a rovatvezetőmnek egyszerűen kiment a fejéből. Én nem forszíroztam. Azonban a falu mindennap kísértett. Sokat méláztam azon, hogy újra meg kéne látogatnom Júliát.

Ennek úgy három hónap múlva érkezett el az ideje, nyár végén. Ezúttal az egyik barátom Fordjával mentem, a The Smiths The world won’t listen című albumát hallgattam útközben. Minden ugyanolyan volt, mint legutóbb. A kápolna és a hivatal környékén senkit sem láttam, kecskét, libát sem. Néhány beesett horpaszú kutya hevert az árokszélen, a parlagfűbe taposott tisztásokon. A házak nem változtak, az erdőszéli nagy épület is ugyanúgy állt. Megdöngettem a kaput, többször egymás után. Hosszú percekig nem történt semmi.

− Sétálni voltam – hallottam egyszerre a hátam mögül.

Júlia állt mögöttem, pár lépésre tőlem. Fogalmam sincs, honnan bújt elő, miért nem hallottam a lépteit. Itt mindenki nesztelenül oson, cikkant át a fejemen.

− Jó napot kívánok – mondtam.

− Bejöhet, ha akar – sétált oda a kapuhoz a lány, belökte, elindult a ház felé. Követtem.

− A németek és a hollandok nem mutatkoznak – dünnyögtem.

− Elköltöztek – világosított föl Júlia. – Zalába. Ott még jobban érzik magukat, a dombok között.

Nem szóltam semmit, az agyamban a There is a light that never goes out szólt.

Take me out tonight

Oh, take me anywhere, I don’t care

I don’t care, I don’t care

Driving in your car

I never never want to go home

Because I haven’t got one, da...

Oh, I haven’t got one

There is a light that never goes out…

A könyvtárszobába mentünk megint, Júlia újra a hokedlire ült, én egy rozoga széket húztam magam alá. Hallgattunk. Végigjárattam a tekintetem a könyveken. Szépirodalom, filozófia, történelem, művelődéstörténet. Széles a választék.

− Most éppen mit olvas? – érdeklődtem félszegen.

− Boccacciót.

− Az remek!

− Én is elzárva élek egy házban.

− Kinn azért, hála istennek, nem tombol pestis...

− Döntés kérdése – vonta meg a vállát Júlia. − Akár tombolhat is.

Újra hallgatásba merültünk. Rendes körülmények között feszengtem volna a hosszú csönd miatt. Most inkább jólesett.

− Miattam költöztek el? – tettem föl végül azt a kérdést, amely a leginkább foglalkoztatott.

− Nem szerettek volna olvasni magukról az újságban.

− Nem is olvashattak – jegyeztem meg.

Júlia széttárta a karját.

− Szerintem soha bele se néztek a megyei lapba, aminek maga dolgozik.

− Elég volt annyi, hogy tudok róluk…?

− Nem tudom… Talán erről volt szó… Vagy csak véletlen egybeesés. Nem szabad lebecsülni a véletlen szerepét az életben. Nem hiszek az eleve elrendelésben. Abban sem, hogy valami felsőbb hatalom igazgat bennünket. Nem vagyunk mi olyan fontosak.

Erről többé-kevésbé magam is így vélekedtem, noha a felsőbb hatalom létezésében bizonyos voltam. Majdnem olyan erősen, mint abban, hogy soha nem avatkozik bele a mindennapjainkba.

− Mégis, Ön szerint miért élnek így? Kiábrándultak?

− A legtöbbjük csak pár hónapig élt itt, aztán visszament oda, ahonnan érkezett… Utána eltelt negyedév, félév, s megint eljött, hónapokig maradt. Csak Franz bácsi és még néhány másik lakott állandóan a faluban.

− Akkor nem is mind nyugdíjasok?

− Nem tudom, azok-e. Vannak köztük fialatok is.

− Azt mondta legutóbb, nyugdíjasok.

− Azt maga mondta. Én nem akarom megérteni őket, nem érdekel, micsodák és mit miért tesznek. Olvasok, nekem ennyi elég. Meg a séták.

− És ki gondoskodik most magáról?

− Van biciklim, heti rendszerességgel áttekerek a szomszéd községbe. Pénzt küld a bátyám, postán. Posta is van a szomszédban.

− Nem fél itt egyedül, ebben az elfeledett faluban?

− De, néha félek. Van olyan ember, aki nem fél? Nem kell ahhoz itt élni.

Ebben is igazat adtam neki. Lassan megértettem, hogy a németek és a hollandok motivációiról semmi újat nem tudhatok meg. Magyarországon egy ideje rendszeresen vásárolnak ingatlanokat nyugat-európaiak meg északiak, ez köztudott. Sokan közülük az egyszerű, romlatlan vidéki életet keresik. A hollandok a tengerszint emelkedésétől tartanak. A Kárpát-medence védett hely, talán még a klímaváltozással sem fog elviselhetetlenül szélsőségessé romlani az időjárása, van víz, nincsenek hurrikánok, földrengések, vulkánkitörések, nagyobb természeti katasztrófák. Néhol ugyan ár- meg belvizektől, máshol aszálytól lehet tartani, de a bolygó legtöbb vidékén ennél összehasoníthatatlanul több a veszedelem. Sok tekintetben vonzó ez az ország, nyugati nézőpontból is – állapodtam meg magammal.

− Elfeledett faluban elfeledett lány – mosolyodott el Júlia. – Ez jó lenne címnek a cikkéhez.

− Nem írok cikket erről a helyről. Önről sem.

− Ha mégis ír majd valamit, használja ezt címnek. Nem teljesen igaz ugyan, messze nem teljesen. Maga például emlékszik rám holnap, holnapután, s talán később sem felejt el… Igaz, Franz bácsiékról ezt már nem merném így kijelenteni…. No de a bátyám is tud a létezésemről, noha rám sem ismerne, ha találkoznánk valahol, véletlenül. Ennyi csúsztatás azért még belefér, nem?

Belefért.

Elbúcsúztam ismét, visszatértem a városomba. A pusztán kanyargó úton végig a motor zúgását hallgattam, nem volt hangulatom a zenéhez. Hazaérve mohón fölhajtottam egy sört, aztán fölhívtam az egyik kollégámat, menjünk el kocsmázni. Nem ért rá. Többet nem próbálkoztam, maradtam otthon, írtam az elfeledett faluban az elfeledett lányról. Így most már végleg teljesen hamis ez a cím is, a meghatározás is. Nem zavar. Mert végső soron úgysincs egyéb, mint a feledés.

Visszahatás

Talán Szent Ágoston írta, hogy a lélek megismerése azért vezethet el Istenhez, mert a szerkezete hasonló, mint a Teremtőé. Hármas struktúrája van Istennek is, a léleknek is: létezés, megismerés, akarás. Én létezem, és valamicskét megismertem már a világból. Akarok is. Továbbra is akarok létezni és megismerni. Hasonlatos lennék hát az Istenhez? Mint minden ember, ha nem tévedünk mindannyian. Igaz Gergő ember. Minden ember hasonlatos az Istenhez. Igaz Gergő hasonlatos az Istenhez. Legyen ez elég vigasznak.

Nem tudtam kiverni a fejemből az elfeledett lányt az elfeledett faluban. A szerkesztőségi asztalomnál, miközben az előző napi betörésről, az egyetemi hallgatók szeszfogyasztási szokásairól, a legközelebbi fesztivál fő produkciójáról vagy valamelyik klinikai orvoscsapat csodával határos, életmentő műtéti beavatkozásáról írtam, egyfolytában Júlia járt az eszemben. Amint egy kicsit kevésbé koncentráltam a munkámra, máris magam előtt láttam, ahogy ül a hatalmas könyvtárszoba kellős közepén egy konyhai hokedlin, Boccacciót olvas, a tekintete sorról sorra jár, néha megnedvesíti az ajkát hegyes nyelvével, és a falakon kívül akár dúlhatna a pestis, kíméletlenül arathatna a fekete halál, ő akkor is csak a könyvébe mélyedne, rendíthetetlenül.

Egy szombat reggel nem bírtam tovább, kölcsönkértem a barátom Fordját, elindultam kelet felé, ki a városból, lehajtottam az autópályáról a pusztát keresztülszelő kátyús útra, kidőlt-bedőlt falú tanyák, szántóföldek, ligetek és gerendakerítéssel övezett lovas birtokok között. Jó másfél órán át vezettem. Az utolsó húsz percet minősíthetetlen úton. Joy Divison szólt a hangszórókból, föltekertem a volumét. God in his wisdom made you understand – énekelte Ian Curtis, aki 1980. május 18-án korán reggel, miután megtekintette Werner Herzog Stroszek című filmjét, majd meghallgatta Iggy Pop The Idiot című lemezét, fölakasztotta magát a konyhájában. A holttestet a felesége fedezte föl, miután déltájban hazaért. Valahogy így írja a Wikipédia. Én azon a reggelen ötéves voltam, napra, meglehet, órára pontosan ötéves. Talán akkor kaptam meg az első biciklimet, születésnapi ajándékként. Vagy egy rollert. (Nem is emlékszem, volt-e rollerem.) Vagy egy labdát. Reggel születtem, anyám sokszor elmesélte, mennyit vajúdott velem. Egy elviselhetetlenül hosszú délután, egy egész éjszaka és még egy kevés a reggelből ráment a kínlódására. Már a császármetszést tervezgették az orvosok, amikor úgy döntöttem, előbújok. Alighanem pontosan abban a percben, amikor Ian Curtis a cheshire-i Macclesfieldben fölkötötte magát. Csak öt esztendővel korábban.

Az elfeledett falu kezdetét továbbra sem jelezte semmi. A helységnévtábla egyik ezüstszínű alumíniumoszlopa még mindig állt, borostyán kúszott rajta az ég felé, a másiknak nyoma veszett, végleg. A falu két utcájának kereszteződésében aprócska kápolna omladozott, mellette a polgármesteri hivatalon lakat, a bolt ajtaján lehúzott, rozsdás rács. Fékeztem, megálltam egy pillanatra. Az úton, a kocsi előtt keresztben megtermett, szürke kandúr heverészett, többször kellett dudálnom, mire hajlandó volt lomhán odébb vonulni. Azt hiszem, megsértődött. Minden ugyanolyan volt, mint előző két látogatásom alkalmával. Csak még kihaltabb. Valahányszor jövök, egyre kihaltabb az elfeledett falu.

A település legnagyobb háza nem változott. Miért is változott volna persze, alig három hete jártam erre utoljára. Három hét egy épület számára békeidőben meg se kottyan. Leparkoltam az erdőszélen, megdöngettem a kaput. Négy-öt percbe is beletelt, mire Júlia beengedett.

− Újra itt? – kérdezte meglepődve.

− Ha nem zavarom – szabadkoztam.

− Jöjjön be – engedett előre. Tulajdonképpen szép lány volt. Nem emlékeztem, hogy ezt már megállapítottam-e, vagy sem.

A könyvtárszobába invitált, mint az előző két alkalommal. Abba a lélegzetelállító bibliotékába.

− Mégis írna a faluról? – mutatott ezúttal a polcok mellett álló hokedlire. Leültem. Júlia ugyancsak, ez alkalommal egy régi, enyhén billegő tonettszékre.

− Nem, nem szándékozom írni róla – mondtam. – Csak nem tudom kiverni a fejemből a falut, a házat, a könyveket, Önt, ahogy olvas...

− Felőlem eljöhet néha, nem zavar – mosolygott rám. Szép mosolya van, állapítottam meg magamban.

− Köszönöm. Élni fogok a lehetőséggel.

− És most?

− Megnézhetem a könyveket alaposabban? Legutóbb csak úgy kutyafuttában…

− Nyugodtan – tárta szét a kezét Júlia.

Szépirodalom, filozófia, történelem, művelődés- és tudománytörténet. Az állatok világa Brehmtől. „Az ilyen könyv valósággal iskolánkívüli népművelési munkát végez” – írta Klebelsberg Kunó a kiadás előszavában. Platón Állama 1903-ból, Simon József Sándor fordításában. Schopenhauer: Tanulmányok, 1924-ből, Vas Gereben-sorozat, Tompa Mihály-összes, A Tolnai Világlapjának egybekötött évfolyamai, az 1961-es polgári perrendtartás…

− Mintha nagyjából a hatvanas-hetvenes években vége lenne – kockáztattam meg egy megjegyzést.

− 1970 után semmi sincs – pontosított Júlia.

− Fél évszázados lemaradás – szellemeskedtem.

− Amikor a szüleim megvásárolták, csak az volt a lényeg, hogy sok legyen és mutatós.

− Hát nem a házzal együtt jártak? – érdeklődtem.

− Nem, a könyvtárat külön vették, egy antikváriuson keresztül. Szegedről, valami régi polgári család utolsó sarjától. Aki állítólag egyetemi tanár volt, jogot tanított. Súlyosan alkoholizált, ezért adta el a könyveit. Hogy legyen miből innia. Anyámék jó pénzt fizettek az antikváriusnak. Ezt mondták, mielőtt visszaindultak Hollandiába, és meghaltak az úton.

− Kérdés, hogy az antikvárius mennyit csöngetett az alkesz egyetemi tanárnak – dünnyögtem.

− Efelől semmilyen információm nincs – Júlia mellém lépett. – Az asztalosok elkészítették a polcokat, aztán fölpakolták rájuk a könyveket, ahogy épp sikerült nekik. Azóta néha rendezgetem, hogy könnyebben megtaláljam, ha keresek valamit. Próbálom témák szerint, a magam feje után.

Végigsimított a gerinceken. Finom, törékeny ujjai voltak.

Eszembe jutott egy réges-régi téli nap. Sárral szennyezett hóbuckák, latyak és kopasz fák. Könyvtárosként dolgoztam. Azon a napon zártam le végleg a cédulakatalógust. Nem építettem többé. Csak a rekordokat, a gépben. Elveszettnek éreztem magam emiatt.

− Ha jól emlékszem, Igaz a családneve – akasztotta meg a révedezésemet Júlia.

− Igen, Igaz Gergőnek hívnak.

− Néhány könyvbe azt írták szép kézírással, hogy Igaz Gergely. – A könyvtárszoba bejárattól legtávolabbi sarkához vezetett, leemelt egy kötetet a polcról, kinyitotta, az előzéklapot mutatta felém. – Látja?

Igaz Gergely, 1880 – olvastam. Valóban kalligrafikus kézírás.

− Az apámat Gergelynek hívták.

− Az övé csak nem lehetett – mosolyodott el Júlia.

− Az övé biztosan nem – ismertem el. – Emlékeim szerint az ük- vagy a szépapám is Gergely volt. 1900-ban vagy 1901-ben halt meg.

− Ilyen messzire le tudja vezetni a családfáját? – ámult

− Az ősömig – vonogattam a vállam –, akit Igaz Gáspárnak hívtak, és valamikor az 1760-as években született.

− Jó magának. Én csak a nagymamámat ismertem, aki egy ideig nevelt, miután a szüleim Hollandiába mentek. Erről már meséltem korábban. Több ősöm mintha nem is lett volna, mintha csak úgy hirtelen előtűntünk volna a semmiből.

Elvettem a kezéből a könyvet. Egy Jókai volt, az Egy hírhedett kalandor a XVII. századból. Végül is ha lehetséges olyan véletlen, hogy a születésem napja egybeessen Ian Curtis halálának a napjával (ha öt év eltéréssel is), akkor az sem elképzelhetetlen, hogy a családom néhány könyve egy jogászprofesszoron keresztül ide került. Az őseim molekulái tapadhatnak ehhez a megsárgult, kissé dohos szagot árasztó papírhoz. És az évszázados Igaz-atomok most elvegyülnek a jelenlegi Igaz-atomokkal.

− Megnézhetem ezt a részt? – mutattam a polcszakaszra, ahonnan a Jókai-regényt levette.

Júlia bólintott.

− Irigylem magát. Az őseiért – mondta, miközben visszament a tonettszékhez. Fölvette a könyvét a padlóról. A Buddenbrook házat olvasta. Már nem Boccacciót, mint amikor utoljára találkoztunk.

Sokáig kutakodtam. Akkor váltam végképp izgatottá, amikor észrevettem, hogy némelyik kötetnek az Igaz Gerő név áll az előzéklapján. Úgy rémlett, a dédapám viselte ezt a nevet. Akkor viszont az az Igaz Gergely, akinek először pillantottam meg a bejegyzését a Jókaiban, még korábbi ősöm. És ezek a könyvek kétségkívül a családi könyvtár darabjai. Elhatároztam, hogy amint hazaérek, előbányászom azt a családfát, amit a nővérem készített, amikor a családfakutatásban találta meg élete értelmét. (Úgy egy évig tartott, azóta már sok egyéb életértelmére rátalált. Legújabban alföldi tájképeket fest.)

Megszólalt a mobil a zsebemben. Hagytam, hadd csörögjön.

− Nem veszi föl?

− Majd – legyintettem. − Ez a baj a mobillal: az ember látja, ki hívja, s ha olyan valaki, muszáj megnyomni a zöld gombot.

− Most nem olyan?

− Kicselezem. Nem nézem meg.

A telefon nemsokára elhallgatott.

− Mielőtt újságíró lettem, dolgoztam könyvtárosként – meséltem –, alig egy évig. Egyedül vittem egy kis falusi könyvárat. Ebben a megyében, csak Szeged másik oldalán.

Abbahagytam.

− És? Mi történt? – kérdezte Júlia.

− Nem is tudom, pontosan mit akartam…

Dehogynem. Azt akartam elmesélni, amikor a polgármester megbízott egy rendhagyó feladattal. Azon a latyakos téli napon, amikor lezártam a cédulakatalógust. Könyveket kellett becsülnöm. Méghozzá föl. Jött egy vézna ember, bemutatkozott, közölte, hogy ő az, akit a polgármester küldött. A foga sárga volt, a körme narancsszínű, átható dohány- és izzadságszag áradt belőle. Nedvesen csillogott a szeme. Igyekeztem barátságosan mosolyogni, nyújtottam a kezem. Megszorította, hívott magával. Ő elöl, biciklivel, én autóval a nyomában. Hetvenes évekbeli, ormótlan családi ház előtt álltunk meg. Amikor épült, még egy-ötven volt a gáz köbmétere, az ilyenek láttán ezt mondogatták a szakik. A csenevész hapsi zörgött a kulcsaival, kaput nyitott, betessékelt az udvarra. A szivarzsebéből szivarkás dobozt kapart elő, kikotort belőle egy szálat, öngyújtót csattintott, mélyet slukkolt. Közben a kertből a házba vezetett, arrébb tessékelt egy kíváncsian szimatoló kutyát. A berendezés is a hetvenes éveket idézte. A házigazda akkor lehetett huszonéves. Lambéria, vitrin, kanapék, nippek, mütyürök, párnák, szőnyegek, szekrények. Mindről lesírt, hogy van vagy negyvenesztendős. Kivéve a tévéket. Minden helyiségben állt egy, egyik se lehetett több háromévesnél. A falak sárgák voltak, akár a gazda ujja, bőre meg foga, és éppen olyan szagot is árasztottak. Megtudtam, hogy az előző évben halt meg a fickó felesége, a svájci frank alapú hitel viszont továbbra is ketyeg. Tartozása egyébként nincs, soha életében nem is volt, csak ez a hitel, amit pontosan tudott fizetni addig, míg élt az asszony. Csak ugye a temetés, egyebek. Megcsappantak a bevételek, a felesége nyugdíja oda, a bank meg követelőzik. Vagy fizet kétszázezret, vagy a pénzintézet (így mondta, pénzintézet) érvényesíti a jogait. Azaz viszi a házat. Figyeltem, bólogattam, abban az időben nem egy hasonló sztorit lehetett hallani. Az emberem végül kibökte, hogy azért ment a polgármesteri hivatalba, hogy eladja a könyveit. Kétszázezer forintért. Kilencszáz könyve volt, azt állította, nem szívesen válik meg tőlük, de nincs más lehetősége. Hosszasan magyarázta, hogy tisztában van azzal, ennyi pénzért csak elkótyavetyéli őket. Sajnos nincs választása. Ezt sokszor ismételgette. Hogy nincs választása.

Bólogattam mindenre. Megértőn, együttérzőn. Közben nézegettem a könyveit. Azt a szerinte kilencszázat. Négy helyiségben, poros könyvespolcokon sorakoztak, egy helyen kettős sorban. Hatszáz példánynál semmiképp nem volt több. A nagyobbik baj az volt, hogy öt-hatnál több becsesebb kötetet nem találtam, akárhogy kerestem is. Nem tűnt éppen hasznavehetetlennek a gyűjtemény, de semmi kuriózum nem akadt benne, semmi olyan, aminek darabját párszáz forintért ne kaphatnánk meg bármelyik antikváriumban. A legnagyobb jóindulattal sem tudtam volna negyven-ötvenezer forintnál többre értékelni. Reálisan harmincat ha ért. Kínosan feszengtem, beszéltem összevissza, haladékot kértem másnapig, elköszöntem. Visszahajtottam a könyvtárba, hívtam a polgármestert, elmondtam neki, hogy ezért nem adhat kétszázezer forintot. Ha bárki hozzáértő személy végignézi az átvételi listát a jövőben, égbekiáltó patáliát csap. A polgármester tudomásul vette, amit mondtam, közölte, hogy ezek szerint más megoldást kell találni. Zárás után fölhívtam a nyápic pasast. Amikor elmondtam, hogy nem tudjuk megvenni a könyveit, káromkodott cefetül. Az Istent emlegette buzgón. Akkor a bank viszi a házat! Ezt kiabálta. Próbáltam csitítani, javasoltam, hogy másnap keresse föl újra a hivatalt, bizonnyal találnak megoldást. Kell hogy találjanak.

Ezt hajtogattam neki, aztán magamnak, hazáig. Otthon, a polcaimon akkoriban úgy kétezer kötet sorakozott szigorú rendben. Pontos listát vezettem. Számos dedikált példány, jó néhány unikum található közöttük. Úgy hiszem, objektíven ítélve is milliós érték. Szégyelltem magam. El tudtam volna adni belőlük kilencszázat kétszázezerért. Volt köztük pár olyan értékes kötet, ami többet ért kettőszázezernél. Mondhattam volna azt a polgármesternek, hogy az a néhány azé a szerencsétlené, s így ideig-óráig megmenekülne az a csúnya ház. Nem aludtam azon az éjszakán. Arra gondoltam, mennyi ember szuszog országszerte, akin kétszázezer forint segítene. Én akkortájt két hónap alatt kicsit többet kerestem ennél az összegnél. Az én kéthavi bérem mások életének munkáját menthette volna meg. Kéthavi bérem vagy ötszáz könyvem. A végén arra jutottam, akár úgy is össze tudnám állítani, hogy háromszáz darabból kijöjjön…

Föltettem magamban a kérdést, amit nem lett volna szabad: élet vagy irodalom? Orromban éreztem a cigaretta és az izzadság egyvelegét, émelyegtem. Amikor végre elaludtam, álmomban hatalmas könyveken lépdeltem, hármat-négyet egymásra halmozva eszkábáltam hajlékot magamnak, hanyatt fekve olvastam szobáim falát, és időről időre lebontottam, majd újjáépítettem a kalyibát. Így lapoztam. A történetek lassan szövődtek körülöttem és bennem, szövetük szerteágazó rojtokban végződő, csiricsáré rongyszőnyegként terített be minden talpalatnyi földet. Ébredés után éjfeketén ittam a kávét. Egyetlen szem cukor nélkül, úgy döntöttem, maradjon keserű, miként az élet. Napokig szorongva érkeztem haza, és megkönnyebbülve távoztam otthonról. A szorongás csak nagyon lassan oldódott bennem, bár a sárgafogú, narancssárga körmű, csenevész ember meg a könyvtára azóta is kísért. Egy meghatározhatatlan árnyalatot hagyott maga után az elveszettség-érzésemben. Milyen régóta érzem én már magam elveszettnek, gondoltam, és örültem, hogy nem meséltem el a történetet Júliának.

És annak is örültem, hogy szép kötésű kötetbe fűzve kézzel írott lapokra leltem. Az első oldalon az Igaz Gergely név állt. Ezt is kalligrafikus, régies, díszes, kissé ferde, lefelé tartó kézírással rótták. Az első bejegyzés fölött, jobbra zárva a dátum: 1818. januárius 1-je.

Megint megszólalt a mobilom. Kivettem a zsebemből, rápillantottam a képernyőre. A rovatvezetőm hívott. Mindig a legrosszabbkor. Fölvettem. Szinte semmit sem értettem abból, amit mond, a vonal szakadozott, recsegett. Csak hallóztam, értetlenkedtem, mind hangosabban és hangosabban.

− Itt nemigen lehet megbízni a térerőben – világosított föl Júlia, amikor zsebre vágtam a telefont. – Franz bácsi gyakran panaszkodott emiatt.

− Vissza kell mennem a városba – sajnálkoztam. − Bár nem tudom, mi a fenét akarnak tőlem. De biztosan vissza kell mennem.

− Hétvége van, azt hiszem.

− Ez igaz. Én azonban újságíró vagyok.

− Értem.

− Magammal vihetem ezt? – emeltem föl a súlyos, bőrbe kötött kéziratot. – Csak kölcsön, természetesen.

− Vigye, ha kedvét leli benne.

Elindultam kifelé. A lány maga mellé, a padlóra fektette A Buddenbrook házat, fölemelkedett a székről.

− Eljöhet máskor is – biztatott, miközben kinyitotta előttem az ajtót. – Visszahozhatja ezt a könyvet, vihet másikat.

− Eljövök. Föltétlenül. És visszahozom – ígértem.

A Ford motorja rekedten zúgott föl, a falu hajdani központjában már újra Ian Curtis hangja töltötte be a kasznit. Deep in the heart of where sympathy held sway, Gotta find my destiny, before it gets too late.

Azt hiszem, egy kóbor kutya lehetett, vagy egy őz. Néhány kilométerrel már magam mögött hagytam az elfeledett falut, a műszerfalon matattam, a lejátszó kijelzőjén, hogy újra meghallgassam a Twenty Four Hourst, amikor egy test csattant az autó bal elején. Félrerántottam a kormányt, az árokban landoltam. A szemem sarkából mintha láttam volna, hogy egy barna folt suhan be az útmenti fák közé. Be voltam kötve, mégis fölszakadt a szemöldököm. Lefejeltem valamit. Az anyósülésen heverő könyvet magamhoz véve kikászálódtam a meggyűrt járműből. Ilyenkor a filmekben előbb vagy utóbb fölrobban az egész. Érdemes arrébb menni. Szorongattam a könyvet a hónom alatt, odébb botorkáltam, a fák felé pislogtam, hátha ismét megpillantom az állatot, amit elütöttem. Kerestem a telefont a zsebemben, visszahívtam Gyurit, a rovatvezetőmet, nem jutott más az eszembe. Szerencsém volt, fölvette.

− Intézem a sorsod! – kiabált magabiztosan a vonal túlsó végén, miután végighallgatott.

Deep in the heart of where sympathy held sway, Gotta find my destiny, before it gets too late. Ian Curtis hangja szűrődött felém az összetört kocsi irányából. Mi van, ha én se akadtam még rá a saját sorsomra, jutott eszembe. Vagy a sorsom nem talált rám? És tessék, bármikor lehet túl késő.

Deep in the heart of where sympathy held sway, Gotta find my destiny… Itt szakadt félbe a Twenty Four Hours. A Ford tényleg kigyulladt. Mint a filmeken. Leültem egy kilométerkőre, vártam. A térdemre fektettem a könyvet, kinyitottam. Néhány csöpp vérem az Igaz Gergely y-jának kacskaringója mellé hullott. A régi, megsárgult papír gyorsan szívta magába. A felületre tapadt valahai Igaz-molekulák nyomban reakcióba léptek a modern Igaz-atomokkal. Becsuktam a kötetet, nehogy még több kárt okozzak benne. Az ingem ujjával igyekeztem elállítani a vérzést. Nem fájt a seb, annyira nem is vérzett erősen, amennyire egy ilyen sérülés vérezhetne. Nem panaszkodhattam.

Szent Ágoston úgy véli, hármas struktúrája van Istennek is, a léleknek is: létezés, megismerés, akarás. A baleset ellenére létezem. És minden egyes nappal egy hangyányival többet ismerek meg a világból. És szeretnék ennél is többet. Ehhez pedig elengedhetetlen, hogy létezzem. A déli nap égette a tarkómat. Attól tartottam, ha sokáig kell majd várakoznom az út szélén, el fogok aludni.

Nincs új a Nap alatt

Az egész kulturális rovat eljött meglátogatni. Gyuri, a rovatvezető még egy dobozos sört is becsempészett. Utána a közéletesek közül érkeztek néhányan (pár hete oda is be kellett dolgoznom). Ők semmit nem hoztak. Váltottunk pár szót, leginkább sajnálkoztak fölöttem. Nem maradt sokáig egyikük sem. Unatkoztam. Olvasni, a bevérzett szemem miatt, nem engedett a doktor.

− Nem szabad erőltetni – emelte föl a mutatóujját, s közben mélyen a szemembe nézett. Mesterkélt volt minden, amit csinált, mintha egy kórházas sorozatból leste volna el, hogyan viselkedik egy menő orvos. Nem a Kórház a város szélénből, nem is a Dr. House-ból. Inkább a Vészhelyzetre tippeltem.

− Volt abban az a fekete hajú nővér, no azt bármikor, bárhol, bármennyiért – mondta a szobatársam, aki hanyatt esett a festőlétrával, és megrepedt a csigolyája.

Az anyai dédapám kilencvenhét évesen esett hanyatt egy járdára hajított banánhéjon, a kocsmahivatalban tett ebéd utáni látogatásából hazafelé tartva; eltört a csigolyája, be is szállították azonmód a klinikára. Amikor anyám meg a nagyanyám másnap mentek meglátogatni, nem találták az ágyában. Azt hitték, meghalt szegény, szipogva kérdezték a nővéreket, mikor történt, hová vitték a testet, s mi a teendő ezután, azok meg értetlenül meredtek rájuk.

− Hompoth bácsi az ágyában volt még egy félórája – sápítoztak.

Végül rátaláltak a klinikakertben, a pipáját szívta, figyelte a Tisza fölött köröző sirályokat. Csak a gallér miatt zsörtölt egy keveset, amit ráraktak, hogy tartsa a fejét a nyaka helyett. Nehezményezte, hogy dörzsöli az állát.

− Amikó’ möglövik az embört, Gergő fijam, az utóbb cudarul fáj – magyarázta egyszer, még kisgyerekkoromban. – Amikó’ e’talál a golyó, nem érzöl szart së, legföljebb egy kicsi lökést, de amikó’ e’telik valami üdő, oszt eloszlik a füst a lövészárokban, no, akkó’ kezd fájni, mint az istennyila!

Dédapám négy alkalommal sebesült meg lőfegyvertől. Kétszer az első háborúban, negyvenhatos bakaként a Doberdónál. Egyszer a második háború idején is eltalálták. Akkor a frontszolgálathoz már öreg volt. A háború a vége felé járt, amikor dédapám a cseresznyefára mászott épp, hogy telitöltse a madáretetőt tányérricával, az arra járó részeg oroszok meg csak úgy, mert jólesett nekik, puffogtattak a levegőbe.

− Úgy pottyantam lë, akárha egy darab szar löttem vóna, amit pont kiszartak – emlékezett.

Negyedszerre ötvenhét elején kapott golyót, újra véletlenül: a szomszéd gyerek lőtte meg, aki a határban talált pisztollyal játszadozott. A lövedék eltörte a kulcscsontját, de nagyobb kárt nem okozott. A vállán, a combján, az oldalán és a hasán is viselt egy-egy sebhelyet.

– Gyorsan forrnak a csontjaim – mondogatta időjárásváltozáskor. – Kölökkoromban e’tört a kezöm, később még néhány csontom. Mindég összeforrtak hama’. Csak ha gyön az üdő, sajog mind ottan, ahun e’tört, akár a szuvas fog, ha hideg sört iszik az embör. A sebök mög kivörösödnek olyankó, oszt nem győzöm kaparni, hogy az Isten lova rakná beléjök!

Annak ellenére, hogy néha ilyesmiken zsémbelt, alapvetően elégedett és jókedélyű ember volt. Kórtermi szobatársam sokkal többet panaszkodott pár nap alatt, mint ő egész életében. Semmi se volt jó neki. Amíg katéter volt benne, azon siránkozott, amikor kivették, a kacsa miatt prézsmitált. A kórházi koszttól hányingere támadt, a csinosabbik nővérkétől meg merevedése, ami katéteres állapotában fájdalmat okozott, katéter nélkül meg sóvár sóhajokat. Alig vártam, hogy szabaduljak tőle. Három nap múlva ennek is elérkezett az ideje.

− Az agyrázkódás már nem fog gondot okozni – nyugtatott az orvos. – A szeme is szépen gyógyul.

− A Ford kasznija keményebb a kemény koponyádnál – fogadott Emese, a nővérem a klinika előtt, az anyák megmentőjének nevét viselő utcában. – Fölhívott a barátnőm. Itt dolgozik. Tőle tudom, hogy most engedtek ki. Hazaviszlek, gyere.

− Egyszer én is árokba hajtottam – mesélte az autóban, a Hősök kapuja alatt, a zöldre várva. – Festeni mentem, és úgy elbűvölt a naplemente, hogy nem figyeltem. Csak én megúsztam egy karcolás nélkül.

− Ühüm, emlékszem – dünnyögtem. Rettegtem attól, hogy a nővérem az alföldi tájképeire tereli a szót, és hazudnom kell, ha nem akarom megbántani. Az elterelés, a mellébeszélés már nem ér egy fabatkát se. Elvárja, hogy kimondjam, tetszenek a mázolmányai. Ez lenne a minimum, ha már eljött értem a saját autójával, kéretlenül.

Félelmem beigazolódott, nem a saját lakásom, hanem az övé előtt parkoltunk. Tarjánban lakott, egy tízemeletes panelház hetedik szintjén, az erkélyéről a hangulatos Zápor-tóra és a körülötte kiépült pihenőparkocskára meg a töltésre lehetett látni. A nappali közepén ott állt a festőállvány, rajta egy műalkotás, letakarva valami irdatlan, kockás poncsóval.

− Főzök neked egy kávét – duruzsolta a nővérem. – Azt ihatsz, ugye?

− Azt egyenesen innom kell – feleltem.

− Tényleg? – csodálkozott Emese. − Elképesztő, miket nem írnak föl az orvosok manapság!

Kirobogott a konyhába. Én a kényelmesebbik fotelbe ereszkedtem, a festőállvánnyal szembe. Lesz, ami lesz, gondoltam, nem futamodok meg. A kávé illata jelezte, hogy a nővérem mindjárt visszatér körömbe. A kezembe nyomta a csészét, ő maga energikusan a festőállványhoz lépett.

− Most lettem kész – rántotta le a kockás poncsót a képről.

− Azt a kurva…! – csúszott ki a számon. Pontosan azt a tájat láttam, amit az árok szélén ülve, a baleset után. Annyi különbséggel, hogy az árokból hiányzott az összetört Ford.

− Ennyire tetszik? – csapott le Emese mohón.

− Ja – bólintottam. Nem avattam be. Nem mondtam el neki, hogy ez pont az hely, ahol baleset ért. Úgyis meggyőzne arról, hogy az alföldi táj nem túl változatos, az utak kivált nem, nyilván tévedek, és nem ezen, csak egy hasonló vidéken futottam árokba a barátom kocsijával. Én meg hagynám magam meggyőzni, ez nem is kérdés, miközben tudnám, hogy tévedés kizárva: hajszálpontosan ugyanez a látvány tárult elém az árokparton ülve, ölemben egy könyvvel, a szemöldökömről csöpögő véremen keresztül. Az árok túlpartján kezdődő erdő fáira egytől egyig ráismertem. És magát az erdőt is jól láttam a fáktól, nem lehet tévedés, azt az útszakaszt festette le a nővérem, amelyiken kis híján otthagytam a fogam. – Mikor készült?

− Néhány napja jártam kint, megfestettem nagyjából, ahogyan az impresszióim irányították az ecsetemet. És ma befejeztem – fontoskodott a nővérem. − Az utómunkálatokat, tudod.

Hogyne tudtam volna. Kedvesen dünnyögtem.

− Jó, mi? – mosolygott rám a nővérem.

− Ja – hagytam rá. – Ja!

Megint eszembe jutott a dédapám. Egyszer egy képes történelemkönyvet nézegettem, ő átpillantott a vállam fölött, káromkodott egy cifrát.

− Ehun lűttek mög a taljánok! – bökött az egyik fotóra. Karsztos vidéket ábrázolt, Gorizia megyében, Olaszországban.

Nincs új a Nap alatt.

Nemzeti sport

Egy hét szabadság. Minimum egy hét, emelte föl a mutatóujját az orvos, és egyenesen beledöfte a szemembe. Erre riadtam föl. Otthon voltam, a nővérem tehát hazahozott. Nem fájt semmim. Egy hét szabadság. Olvasgatni fogom a szép kötésű könyvet, hosszan, áhítattal nézegetni az első oldalon a nevet: Igaz Gergely. Gyöngybetűs kézírás. Manapság nem így írnak az emberek. Főként sehogy sem írnak. Kézzel legföljebb a nevüket.

Csörgött a telefonom. A Fordot kifizeti a biztosító. Vadkárt állapítottak meg. A kárszakértő szerint nem az én hibám volt. Erre ugyan nem vettem volna mérget, annál jobban örvendeztem. Könnyű volt elképzelni, milyen elégedetten bólogatott a fölajánlott összeg hallatán a cimborám. Mindenki csodálkozott, hogy létezik ilyen, göcögte a fülembe. Ráadásul ilyen gyorsan.

− Ismerem a biztosítóst – árulta el a titkot. − Tartozik nekem.

Fölvontam a szemöldököm, amit akár kérdésnek is értelmezhetett volna, ha látja. Nem látta, mégis úgy értelmezte.

− Egy időben kúrogatta a nejem − mondta. − És nem vertem szét a pofáját.

Az jó, állapítottam meg magamban. Amikor két évig egy kisvárosi lapnál dolgoztam (mármint még kisebb város lapjánál, hiszen Szeged sem egy megapolisz), mindennap rádöbbentem, hogy ez bizony nemzeti sport minálunk. Egymás feleségét dugni. Tök mindegy, hogy objektíve kívánatos, vagy sem. Ha a másé, akkor szubjektíve vonzó. Aztán szét lehet verni egymás pofáját, ha kibukik a dolog.

Történt, hogy az egyik fotós kollégával belefutottunk egy balesetbe. Késő délután volt, vagy inkább kora este, a szerkesztőségbe tartottunk vissza, riportról. Valaki fejvesztve hajtott ki az udvarából, egyenesen bele a háza előtti úton közlekedő autóba. Mind a két kocsi totálkárosra tört, de szerencsére egyik sofőrnek sem esett komolyabb baja. Egy rendőrautó éppen arra járt, nyomban megállt, a hivatalos közegek szakszerűen intézkedtek. Mi is leparkoltunk, igazi hiénák gyanánt vártunk a sztorira. A rendőr a baleset okozóját faggatta, miért nem nézett szét, miért sietett ilyen ökör módon. A fickó a fejét tapogatta, közben azt hajtogatta:

− Baszták a feleségem, nem érti? Baszták a feleségem!

Nemsokára pontosabban is körvonalazódott az eset. Igazi klasszikus sztori. Az ürge hamarabb ért haza valahonnan, mint tervezte, s amikor benyitott a házba, az asszonyon éppen elmélyülten dolgozott egy vadidegen. (Egy fokkal azért jobb, mintha egy ismerős tette volna.)

− Mint a nyulak, biztos úr, az előszoba komódján!

Különös módon és a szokásoktól eltérően az iszonytató látvány nem horgasztotta föl benne az agressziót. Csak fölhördült, sarkon fordult, visszament az udvarra, beült az autójába, rükverc, gázpedál…

− Akkor azt írom a jelentésbe, hogy zaklatott állapotba került, ezért volt figyelmetlen – javasolta a rendőr.

− Írja csak azt, hogy baszták a feleségem, biztos úr, ne finomkodjon itt az én kontómra!

− Mégse írhatom… − szabadkozott a széplelkű járőr fejcsóválva.

A fotós kollégával pukkadoztunk a nevetéstől. Meg is írtam egy tárcában az esetet. Szégyentelenül. A főszerkesztőm üvöltve kérte ki magának és a lapnak azt a mocskot, amit „le akartam tömködni az olvasóink torkán”. A főszerkesztő a korrektort és a munkaügyist kettyintette. A korrektor a sportrovatvezető neje volt, a munkaügyis férje pedig a kisvárosi szakközépiskola igazgatója. Munkaadóm szilárd erkölcsi alapokon állt.

Mégsem ezért hagytam ott azt a lapot. Nincs nekem olyan nagy önbecsülésem, nehéz engem megsérteni. Azért mentem el, mert egy hét múlva megkerestek egy másik újságtól. Szegeden dolgozhattam, nem kellett nap mint nap buszoznom − naná hogy igent mondtam.

Sajgott a fejem, még mindig sajgott. Így telik majd ez a hét szabadság: sajgó fej, régi emlékek, olvasgatás. És amikor majd a fejfájás végképp legyűr, marad a lapozgatás vagy a szép, kalligrafikus kézírás nézegetése az elfeledett faluban talált elfeledett könyvben. Igaz Gergely. A következő oldalon: 1818. januárius 1-je. Nemsokára elkezdem olvasni. Nem lesz könnyű. A betűk mintha egy képzőművészeti alkotás elemei lennének, a nyomtatott szöveghez szokott szememnek igazi kihívás silabizálni őket. Ezzel a sajgó fejjel még nem fog menni. Azonban elérkezik az idő hamarosan, amikor megtudom, mi történt 1818. januárius 1.-jén. És a további napokon.

Anna

1818. január 1. előtt

A naplót, benne az Igaz Gergely, 1880. bejegyzéssel nem az a fölmenőm írta, aki odabiggyesztette a nevét és az évszámot az előzéklapra. Aki 1818. január 1-én belekezdett a jegyzetelésbe, 1880-ban már réges-régen nem élt. Kezdettől fogva biztosra vettem, hogy a diáriumot a naplóíró azonos nevű fia látta el tulajdonosi bejegyzéssel – s noha ez semmiben sem befolyásolja a könyvecske tartalmát, mégis lényegesnek éreztem tisztázni.

Bár szemre nagyon kellemes az ősöm, Igaz Gergely kézírása, igen nehezen és módfelett lassan tudom csak kisilabizálni. Valamiért mégis olvasni akarom, sőt, azt szeretném, ha mások is így tennének. Először azt terveztem, begépelem az egészet szóról szóra, végül mégis úgy döntöttem, inkább a saját szavaimmal mesélem el a történetét, hiszen mai ésszel és szövegértési képességekkel erős kihívás volna értelmezni mindazt, amit és ahogyan ír. Sőt. Voltaképpen mindentől függetlenül, önmagában is módfelett körülményes és sokszor igen nehézkes ez a memoár, amire az elfeledett faluban, az elfeledett lány, Júlia könyvtárában rábukkantam.

Miután komoly erőfeszítések árán tucatnyi oldalon keresztülrágtam magam, pihenésképpen próbáltam egyéb forrásokban is ráakadni Igaz Gergely nevű ősömre. Egy hétig keresgéltem a levéltárban, egy másik hétig a könyvtárban, ám alig jutottam valamire. Annyi mégis bizonyosnak tűnik (s végső soron ez nem is olyan kevés), hogy a naplóíró Igaz Gergely 1786-ban született Igaz Gáspár és Szécsi Erzsébet másodszülött fiaként. Bátyja négyévesen, két közvetlenül utána született húga pár hónaposan meghalt. Két öccse és a harmadik húga ezzel szemben fölcseperedett, s valamennyien túl is élték őt. Egyik fivére a szabadságharcban veszett oda, a másik éppen megérte a kiegyezést, lánytestvére a Bach-korszakban hunyt el; az apja a harmincas években, az anyja a szabadságharc bukását követő ősszel távozott az élők sorából.

Maga Igaz Gergely egész felnőttkorában Szeged nemes városának Rókus nevű negyedében élt, ahol egy bő emberöltővel korábban kezdett telkeket osztani a város.

A Mars tértől − amit már a 18. század első felében katonai gyakorlótérként használtak – nem messze állt a Kecskeméti, más néven Budai kapu. Hogy a nevében szereplő jelzőt honnan kapta, nem nehéz megmagyarázni, hiszen az északra (Pestre, Budára, Kecskemétre, Nagykőrösre) vezető országút kezdetén emelték. Sokkal nehezebb megindokolni magát a jelzett szót, a kaput, Szegedet ugyanis soha nem övezte valódi városfal, így igazi városkapuja sem volt egy se. Mindenesetre a Budai kapu a 19. század végén épült dohánygyár (a későbbi ruhagyár) területén állott, s a környéke a 18. század húszas éveiben kezdett benépesülni. Ezt a vidéket nevezték később − szinte bizonyosan a nagy gugahalál-járvánnyal összefüggésben − Rókusnak. 1738-ban Szeged lakosságának közel egynegyede esett áldozatul a pestisnek, amit a helyiek gugahalál néven rettegtek. A járvány idején a Budai kapu mellé építették föl az ispotályt, korabeli néven Xenodochiumot, itt ápolták a betegeket a felsővárosi minoritáktól és az alsóvárosi barátoktól érkezett szerzetesek irányításával. A másik ispotályt Szeged középkori belvárosának, a Palánknak a határán emelték, ez utóbbiból alakult ki később a Szent Rozália-kápolna, amely eredetileg a mai Hősök kapuja környékén állt, s csak az 1879-es nagy árvíz után telepítették át a várostervező mérnök nevét viselő, újonnan kialakított Lechner térre. A Budai kapu mellett 1738 szeptemberében, a járvány csillapodásának idején emeltek fogadalmi kápolnát a Xenodochium helyén − illetve talán annak átalakításával − Szent Rókus és Szent Sebestyén tiszteletére. A fontosabbá a kettő közül hamarosan Szent Rókus vált, egyrészt mert ferences szerzetesként a középkori fekete halál idején sokakat meggyógyított, másrészt Szent Rókus napja augusztus 16-ra esik, amely egy nappal követi a Boldogasszony napját, Szeged (és kivált Alsóváros) legnagyobb ünnepét, ezért ez a dátum igen kedves volt a szegedi szíveknek. 1805-ben a kápolna mellé plébániát is alapítottak, ezzel végleg elismerve és betagozva az új negyedet a nemes és szabad királyi városba.

Rókus a kezdetektől fogva a szegényebb rétegeknek nyújtott otthont. Betelepülő tanyaiak, elszegényedett alsó- és fölsővárosiak húzták meg itt magukat, s ezt a proletár-jelleget a környék szinte az ezredfordulóig megőrizte. Igaz Gergely nevű ősöm is olyan szegényen került Rókusra, hogy a templom egere hozzá képest elégedett lehetett a sorsával. Pedig a keresztlevele szerint a Havi Boldogasszony-templomban keresztelték a ferences barátok, s minden kétséget kizáróan régi, jómódú alsóvárosi család sarja volt, mi több, a família legidősebb, felnőttkort megért fiúgyermekeként a vagyon örököse lehetett volna. Mivel korábban hunyt el, mint a szülei, nem tudjuk, mi történt volna egy esetleges örökösödési eljárás során. Azt sem sikerült kiderítenem, nyilvánosan és formálisan kitagadták-e a családból, vagy csak örök, engesztelhetetlen haragot tápláltak iránta. Mindenesetre Igaz Gergely elhagyta a szülői házat, s a szilárd alsóvárosi egzisztencia helyett a rókusi szűkölködést választotta. Naplószerű följegyzéseiben sohasem említette a szüleit. Sőt, az írásból egyenesen úgy tűnik, mintha egyáltalán nem is élnének rokonai a városban.

Abból a tényből, hogy Igaz Gergely húszesztendősen, 1806-ban már rókusi lakos volt, méghozzá a feleségével, Paprika Ilonával együtt, arra következtettem, hogy a fiatalasszony lehetett a családi meghasonlás oka. Paprika Ilonát nem fogadták el az Igazak, ám Igaz Gergely ennek ellenére mellette döntött, vele maradt, s az új, alig évszázados városrészben apró házat húztak föl maguknak. Igaz Gergely kezdetben a Nagy-Tiszára járt rakodni. Főleg fát meg sót. Előbbit szekerekre pakolták a rakodómunkások, utóbbit a Sóhordó utcán cipelték föl a raktárakba. Egy időben kontárkodott is, azaz céhen kívül űzött ipart, jelesül kalapokat készített − míg le nem fülelték. A börtönt elkerülte, a szerszámait azonban elkobozta a kalaposok céhe. Arcán kéjes vigyorral törte össze valamennyit Huszka Zsigmond uram.

1807-ben halva született a gyermeke, egy kislány, s három nap múltán az anya is követte a sírba a csecsemőt. Ezután nyitotta meg Igaz Gergely a szappanfőző üzemét. Nem tudtam kideríteni, honnan szerzett elegendő kölcsönt a vállalkozás megindításához, sem azt, hogyan vált tagjává a szappanosok közösségének, akik akkoriban Szegeden nem rendelkezvén kiváltságlevéllel, nem tömörültek céhbe, mégis úgy szabályozták magukat, mintha céhes mesterek lennének.

Igaz Gergely néhány év alatt visszafizette a vállalkozása indulásához fölvett hitelt, mi több, még szekeret és lovakat is vásárolt, s a szappanfőzés mellett fuvarozni kezdett. Egy alkalommal, 1809-ben a szegedi piaristáknál például a későbbi drámaírót, Katona Józsefet vette föl a szekerére, amelyen saját főzésű szappant és − az alsóvárosi ferencesek megbízásából − paprikát szállított Kecskemétre, a piacra.

Mindezt csak nagy nehézségek árán tudtam kihámozni mindenféle régi iratokból, s ettől fogva 1818. január 1-éig nem sok egyebet sikerült kiderítenem Igaz Gergely életéről.

1818. január 1.

hajnalban Igaz Gergely háza előtt, az utcán összeakaszkodott két kutya. Olyan lármát csaptak, mintha katonák törtek volna a gyanútlan népre, vagy a folyó árasztotta volna el az utcákat, ahogyan időről időre kisebb-nagyobb mértékben emberemlékezet óta megtette. Így, ezzel az állati perpatvarral kezdődött az újesztendő.

Igaz Gergely is az ebek ribilliójára riadt föl, miként az utcájabeliek javarésze. Ám míg mások többnyire visszaaludtak, hiszen a fagyos hajnalban jobbat úgysem tehettek volna, ő nagy keservesen kimászott az ágyából, kibotorkált a konyhába, és rakott néhány hasábfát a kemencében pislákoló tűzre. Kissé nehéznek érezte a fejét, a gyomrában pedig mintha a kint ricsajozó kutyák vértestvérei acsarognának, tépnék, marnák belülről, marcangolnák, mint egy darab véres húst. Kitámolygott az udvarra, belehányt az örökzöld bokorba, amiről sosem sikerült kiderítenie sem a nevét, sem azt, hogy miként került a portára. Az okádás hangyányit megnyugtatta háborgó bensejét, ennek ellenére sziszegve, fojtott hangon káromolta az eget:

− De jó, hogy így vágok neki – csóválta a fejét mérgesen, miközben az udvar sarkába vizelt. – Be kéne varrni a szám.

Az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy Igaz Gergely nem csak másnapos, de rendkívül izgatott is volt. Az újesztendő első napján ugyanis leendő feleségéhez készült, megbeszélni a továbbiakat. Tizenegy éve élte az özvegyek életét. Tizenegy éve dolgozott látástól vakulásig, főzte a szappant, fuvarozott, rendszertelenül evett, keveset aludt, s csak hébe-hóba kereste föl a Rókus legszélső utcájának legszélső házában lakó rossz életű és könnyűvérű asszonyt, hogy ágyékának feszülésén némiképpen enyhítsen néhány gyors mozdulattal, s utána égő arccal, vöröslő füllel oldalogjon haza az éjszaka jótékony sötétjében, a házfalak tövében, rettegve attól, hogy ismerőssel találkozik, aki azt találja majd firtatni, ugyan merre járt. Márpedig Igaz Gergely mindenkit ismert Rókuson, s mindenki ismerte Igaz Gergelyt. A szilveszter éjjelét is korhely cimborákkal töltötte. Az óév utolsó és az újesztendő első óráiban bor és pálinka mellett üldögéltek, beszélgettek s ittak derekasan a Takács italmérésben. Meg is lett az eredménye.

Majd megvette az Isten hidege, mire kiürült a hólyagja. Visszacsetlett-botlott a házba. Úgy döntött, egy kupica pálinkával csillapítja az émelygését, aztán belebújt a kopott szűrbe, amivel néhány éve egy zombori számadó juhász rendezte a tartozásait, megint az udvarra botorkált, vetett a lovak, a disznók meg a baromfiak elé. Ezután egy ütött-kopott vájlingban vizet melegített, közben megfente a borotváját. Mire a penge élét megfelelőnek ítélte, a víz is elérte a kellő hőfokot. Gondosan megborotválkozott, megmosakodott. Még nagyobb körültekintéssel öltözött föl. Az ünneplőruháját készítette ki. A csizmáját egy órán keresztül suvickolta, kenegette disznózsírral. Mire kivilágosodott, fölöltözve, tisztán, illatosan, megítélése szerint kellőképpen kijózanodva, kalapáló szívvel várta, hogy nekiindulhasson.

− Most ücsöröghetek kipittyentve – zsörtölődött magában, amikor kikukkantott az égboltra, s csalódottan megállapította, hogy még mindig korai az óra. Előkotorta a pipáját, jó alaposan megtömte, s nekilátott eregetni a füstöt.

Paprika Anna Igaz Gergely elhalt feleségének, Ilonának volt a húga. Helyesebben a féltestvére. Ilona Paprika József első, Anna a harmadik házasságából született. Utóbbi majdnem pontosan tizennyolc esztendővel azelőtt, 1800. január 3. napján. Igaz Gergely 1817 őszének végén bökte ki az apósának, hogy egy újabb lányát szeretné feleségül venni. Paprika József először meghökkent, aztán megivott egy pohár pálinkát, töprengett, tépelődött, míg végül arra jutott, nincs ennek semmiféle jogi vagy erkölcsi akadálya.

Paprika Anna élete során többször találkozott Igaz Gergellyel, kislánykorában a térdén, sőt, egy alkalommal a hátán is lovagolt. Az azonban soha nem fordult meg a fejében, hogy a tizennégy évvel idősebb sógora, az emlékeiben csak halványan élő nővére özvegye szemet vethet rá. A döntés mégis Anna kezében volt, Paprika József ugyanis kijelentette, hogy ő aztán nem kényszeríti a lányát senkihez. Legalábbis Igaz Gergelyhez semmiképpen.

− Ahhoz jobb módú és befolyásosabb embernek kellene lenned, öcsém – mosolygott rá nyájasan az előző ősszel. – Mert ugyan van az a polgár, aki miatt ráparancsolok a lányra, hogy mondjon igent, de tüstént, csakhogy ez a polgár, meg ne sértődj, édes öcsém, az őszinte szón, nem te vagy.

Igaz Gergely tudomásul vette, amit hallott, el is fogadta, meg is értette. A Paprikák nem számítottak módos embereknek, ahogyan Rókuson tulajdonképpen szinte senki. Az igazat megvallva, arra az időre Igaz Gergely már a negyed leggazdagabb embereinek egyikévé küzdötte föl magát, a rókusiak szemében azonban a gazdagság Fölső- meg Alsóvároson kezdődött, és a Palánkban teljesedett be.

Paprika József végül azt javasolta, hogy a kérő a Boldogságos Szűz Mária szeplőtelen fogantatásának, azaz december 8. napján, a mise után egy órával látogasson el háztűznézőbe hozzájuk. Így is történt.

Annának alig egy órával az érkezése előtt árulta el az édesanyja, mi járatban jön hozzájuk Igaz Gergely:

− A nővéred szerette, abban biztos vagyok – fontoskodott Paprikáné. − Szorgalmas és jóravaló embernek mondja mindenki.

Paprika Anna szótlanul hallgatta. Maga sem tudta, örüljön, szomorkodjon, vagy inkább féljen. Igaz Gergelynél számtalan rosszabb kiállású férfit látott már életében, és bár a kettejük közötti korkülönbség tetemes volt, kirívóan nagynak senki nem nevezhette.

− Nem hiszem, hogy rosszul döntenél, ha elfogadnád az ajánlatát – jegyezte meg Paprikáné.

Paprika Anna tudomásul vette, hogy saját sorsának kovácsává válhat. Arcán ehhez mérhető komolysággal fogadta a vendég köszönését, amikor az beállított a házba. Paprika József bort töltött egy cserépkupába, az időjárásról, a télről, a jég meg a hó minéműségéről váltott néhány szót a jövevénnyel, a fuvarozás és a szappanfőzés után érdeklődött, aztán, a válaszokat meg sem várva, elbúcsúzott, mondván, a szomszédba ígérkezett a nővéréhez, ahová viszi magával az asszonyt is. Amint elhagyták a házat, Anna a kemence mellől pogácsát és fánkot tett az asztalra, hogy kínálja vele a látogatóját:

− Egyék kend.

Igaz Gergely ebből is, abból is falatozott, nagyokat hümmögvén jelezte, mennyire ízletesnek talál mindent.

− Magam sütöttem – mosolygott Anna.

− Ügyes leány vagy – jegyezte meg Igaz Gergely. – Ügyes asszony lesz belőled – tette még hozzá, és alighanem el is vörösödött. Anna azonban nem mutatta jelét, hogy ostobának vagy tolakodónak tartaná a szavait, így csakhamar visszanyerte szokásos színét.

− Azért jöttem… – kezdett bele a mondandójába, de el is hallgatott nyomban.

Paprika Anna olyan tekintetet vetett Igaz Gergelyre, amiből egyértelműen látszott, hogy tisztában van a szándékaival.

− Azért jöttem – kezdte újra a férfi −, mert régóta vagyok özvegy.

Újfent megakadt. Nagyot nyelt volna, ha nem száradt volna ki a szája, akár a szekéren felejtett korsó a nyári hőségben. Taplószáraz nyelve nehezen forgott.

− Tudod te is, hogy az én feleségem a nővéred volt… Jól éltünk, míg az Úr el nem ragadta.

Paprika Anna bólintott.

− Azért jöttem – mondta harmadszor is Igaz Gergely −, hogy elmondjam: csakis akkor vetnék véget az özvegységemnek, ha téged vezethetnélek oltár elé.

Paprika Anna újra bólintott, mintegy nyugtázva a hallottakat. Kérője a boroskupa után nyúlt, gyorsan a szájához emelte, megitta a maradék italt.

− Mit szólsz ehhez? – kérdezte a kupát az asztalra koppantva.

− Emlékszem valamelyest a nővéremre – mondta a lány. – Szép volt és erős.

− Te is szép vagy és erős – csúszott ki Igaz Gergely száján.

− A szüleimnek itt kellene lenniük – jegyezte meg Anna, ügyet sem vetve a férfi közbevetésére −, az illendőség megkívánná. De bíznak kendben.

− Régóta ismerjük egymást.

− Engem is ismer, szinte születésemtől fogva.

− Ahogy te engem.

Paprika Anna egyenesen Igaz Gergely szemébe nézett.

− A felesége leszek kendnek, csak arra kérem, ne most mindjárt üljünk lagzit, ami amúgy sem volna ildomos ilyentájt, Krisztus születésének ünnepe előtt. Jöjjön el hetente kétszer-háromszor az év végéig, diskuráljon velem, aztán az új esztendőben megbeszélünk mindent, és farsang idején akár össze is házasodhatunk. Tudom, hogy ez szokatlan kérés, helyette nemet mondhatnék vagy kérethetném magam, én azonban nem szeretek kertelni. És én is bízom kendben, ahogyan a szüleim. Csak azt szeretném, ha akkor költözhetnék kendhez, amikor már nem úgy lát engem, mint egy kislányt, hanem ismeri az asszonyt, aki leszek.

Igaz Gergely beleegyezett a kérésbe, de magában eldöntötte, hogy a második s immáron hivatalos és végleges leánykérés újév napján lesz esedékes, arról a napról egyébként is köztudomású, hogy szerelmi jóslásra kiváló. Jóllehet egy leánykérést aligha lehet szerelmi jóslásnak tekinteni.

Elszundíthatott, mert kialudt a pipája. A nap is magasabbra kúszott az égen, az utcán gyerekek szaladgáltak, csúszkáltak a jégen, kurjongattak, s adandó alkalommal a házsarkak mögül hógolyóval dobálták a hazafelé igyekvő, dülöngélő, kótyagos fejű legényeket. Igaz Gergely gondosan kiverte, megtisztogatta, majd elpakolta a pipáját, nyújtózott egyet, megigazította az öltözékét, azzal nekivágott az útnak, amely két utcával vezetett csupán lejjebb, a Paprika-portára.

A második sarkon történt a baj. Igaz Gergely elmélázott egy hangyányit, jóllehet, ha ezt nem teszi, vélhetően az sem változtat semmit a dolgok menetén. Mindenesetre ábrándozva fordult be Kiss Mihály házánál, egyenesen a csenevész akácfát éppen elengedő ifjabb Kiss Mihály karjaiba.

− Jaj, de jó, hogy jön kend, koma – nyögte az ifjú, és azzal a lendülettel vastagon le is hányta Igaz Gergely szépen hímzett bivalybőr kabátját, amelyet a szentesi vásárban vásárolt nem is olyan régen. Az éktelen büdös okádék a kabátnak szinte a teljes elejét beterítette, a hímzések fonalába pedig úgy beleette magát, hogy a ruhadarab még hónapokkal később is savanyú szagot árasztott.

− Bo… bocs…. bocsánat – nyögte ifjabb Kiss Mihály, izgalmában elengedve Igaz Gergely vállát, amelybe görcsösen kapaszkodott eladdig, s ezáltal úgy vágódott hanyatt, hogy a feje még kettőt pattant is a keményre fagyott jégen. Menten kiserkent belőle a vér.

− Az Isten lova tenné beléd, kölyök! – sziszegte, saját gyomrának háborgásával küszködve Igaz Gergely. Harcias szavaival ellentétben gyámoltalanul meredt a lábainál heverő, magatehetetlen testre, miközben maga is megingott kissé. Keserűen ismerte föl a tévedését. Nem, még távolról sem józanodott ki kellő mértékben. A feltoluló nedveket sietve visszanyelte, aztán már hajolt volna le a legényért, hogy fölsegítse, amikor éles visítást hallott a háta mögül.

− Meggyilkolta kend, meggyilkolta!

Ifjabb Kiss Mihály anyja állt a sarkon, kigúvadt szemeit képtelen volt elszakítani a fia fejéből szivárgó vérről, amely egy kisebb tenyérnyi foltban festette vörösre a jeget és a havat, kinyújtott mutatóujját pedig Igaz Gergelyre szegezte. Igaz Gergely ijedten fordult a hang irányába, a szájában az epe ízét érezte, a fejébe úgy hasított bele a fájdalom, mintha kupán vágták volna egy husánggal, és csak nagy nehezen préselte ki magából a szavakat:

− Elesett, egyszerűen elesett…

− Én láttam mindent! – kurjantott át az utca túloldaláról, a háza ablakából Varga Márton. – Isten úgyse, szerintem lökte kend azt a legénykét!

− Gyilkos! – sikított újra idősebb Kiss Mihályné, azzal a fia mellé vetette magát.

− Nem löktem én… − topogott Igaz Gergely az anya és a fia körül.

− Nem lélegzik! – sírt föl idősebb Kiss Mihályné.

− Lökte, biz! – erősködött Varga Márton, aki időközben előbújt az otthonából, és már szapora léptekkel közeledett a másik három felé. – Ellökte, mert lehányta kendet. Láttam!

− Mihááály! – sikoltott az anya velőtrázóan. Nem lehetett tudni, hogy a fiát szólítja-e, vagy az urát. Mindenesetre előbukkant idősebb Kiss Mihály is, véreres szemével hunyorogva, tétován forgatta a fejét jobbra, balra, próbálta megfejteni a helyzetet. A felesége jajgatott, gyilkosságról sikoltozott, Varga Márton meg majd’ fölöklelte a tekintetével Igaz Gergelyt. Egyre több fej jelent meg az ablakokban, kapukban, néhányan futva közeledtek az utcasarokhoz, ahol az ifjabb Kiss Mihály feküdt hanyatt, s a mellére borulva zokogó anyja szerint nem lélegzett.

− Nem értem – vakarta az állát Igaz Gergely, mikor már tucatnyian állták körül.

− Majd értik a pandúrok! – vigyorgott kajánul Varga Márton.

− Nana! – mordult rá az éppen megérkező Paprika József.

− Hát kendtek mi a csudát bámulnak? – hallatszott egy kásás, erőtlen hang. A kérdés vége egy újabb anyai sikolyba fulladt.

− Hát él ez a gyerek! – kiáltott föl diadalmasan idősebb Kiss Mihály, s legott előkotorta a pálinkás butykost a bekecse zsebéből, jól meghúzta, majd kezdte körbe kínálni a szomszédságnak. Azok csalódott ábrázattal fogadták el a méregerős kisüstit, egyedül Varga Márton rázta a fejét dühösen, és bele sem kortyolt a szeszbe, aminek a szaga szinte elnyomta a hányás orrfacsaró bűzét, ami Igaz Gergely bivalybőr kabátjából áradt.

− Kösse be a fejét annak a részeg disznónak, aztán dugja ágyba! – reccsent rá Paprika József idősebb Kiss Mihálynéra, s közben a karjánál fogva rángatta maga után Igaz Gergelyt, aki értetlenül meredt volt és leendő apósára, de nem ellenkezett. A válla fölött vissza-visszapillantott. Látta, ahogy az asszonyok betámogatják ifjabb Kiss Mihályt az otthonába. A fiatalember fejét sebtiben egy asszonyi kendővel kötötték be, a szomszéd Petrovicsék kamasz fia meg nekiiramodott, hogy a Palánkból elhívja az egyik felcsert, mert katonaviselt férfiemberek szerint ezt a sebet össze kell ölteni.

− Attól még ellökte szegény gyereket – dörmögte Varga Márton hazafelé somfordálva.

Idősebb Kiss Mihály viszont barátságosan Igaz Gergely után kiáltott:

− Mind részegek vagyunk, csoda, hogy élünk!

Igaz Gergely erre megtorpant, s mintha világosság gyúlt volna a fejében, Parika Józsefhez fordult:

− Én is berúgtam szilveszter éjjelén. És bizonyára még nem józanodtam ki teljesen.

Paprika József a vállát vonogatta:

− Hallottad, mit mondott. Részegek vagyunk mind, csoda, hogy élünk.

Igaz Gergely talán el is mosolyodott volna, ha nem látja még mindig maga előtt azokat a vádló tekinteteket, gyűlölködő arcokat. Mert bár a rókusiak szemében a gazdagság Fölső- meg Alsóvároson kezdődött és a Palánkban teljesedett be, azt nem szívelték, ha valaki közülük megszedte magát. Kivált, ha az a valaki Alsóvárosról érkezett, és a fene se tudta meg értette, miért adta föl a jómódot a rókusi küzdelemért.

− Nem kedvelnek – állapította meg magában, s csak utólag tudatosult benne, hogy kimondta hangosan is, amit gondol.

Paprika József megint a vállát vonogatta:

− Minek foglalkozol te avval, édes öcsém?

Valóban. Minek, gondolta Igaz Gergely. És bort is vajon minek fizetett vagy tucatnyi semmirekellőnek az éjszaka?

− Kendékhez indultam – mondta. − Annához, egészen pontosan.

− Én meg hozzád, öcsém.

Igaz Gergely hirtelen úgy érezte, otrombaság újév napján rátörni a Paprika családra, még ha Anna félig-meddig a menyasszonya is. Elszorult a torka, hogy elrontott valamit.

− Anna meghűlt és belázasodott, s örvendezne, ha meglátogatnád – folytatta Paprika József.

Igaz Gergely szinte hallotta a követ legördülni a mellkasáról, összevissza kalimpáló szíve lecsitult kissé.

− Örömmel! – szakadt ki belőle a megkönnyebbülés.

− Előbb viszont menjünk vissza hozzád, öcsém, ettől a szagtól még nagyobb kórságba esik az a lány.

1818. január 2.

Estére Anna állapota javult, a láza csillapodott, Igaz Gergely mégis tapintatlanságnak érezte volna az esküvővel nyaggatni. Ehelyett a kalendáriumból olvasott föl neki. Szép orgánuma volt, Anna szívesen hallgatta, s csak másfél óra elteltével szenderedett el.

Igaz Gergely fáradtan ért haza. Miután Paprikáéktól elbúcsúzott, bolyongott még a sötét utcákon, maga sem értette, miért. Otthon megmosta az arcát, hogy fölfrissüljön, aztán pipára gyújtott. A konyhában, a kemencepadkán üldögélt, füstöt eregetve. Időről időre talán el is bóbiskolt kissé. Vagy látomásként, vagy álmában jelent meg előtte a Fekete Sas, a Városháza mögötti négyszobás, ötven lovat befogadni képes istállóval fölszerelt fogadó, ahová az ősszel egy pesti színészt hozott a szekerén, aki Láng Ádám társulatához érkezett, ám mielőtt a színidirektorral találkozott volna, hogy megbeszéljék a jövendőt, pihenni vágyott. A Fekete Sasba tért be, sem az Arany Páva, sem a Hét Választófejedelem nem nyerte el a tetszését.

− Mióta a sarat puttonyokba lapátoltatom, aztán kihordatom az utcára − mesélte egyszer a Fekete Sas fogadósa Igaz Gergelynek, miközben leszámolta markába a vásárolt szappanok árát −, a hozzánk látogató úri népek mind itt hálnak, mert ha hozzánk térnek, nem mocskolják össze a nadrágjuk szárát meg a szoknyájuk alját. A kocsiúton meg amúgy is tengelyig, olykor azon fölül is ér a sár, oly mindegy annak már pár tucat puttony fölös latyak.

Ez mind igaz, gondolta akkor Igaz Gergely, meg az is, hogy mivel a sarat a Hét Választófejedelem és az Arany Páva előtt duzzasztják a Fekete Sas legényei, az érkezők sokszor kénytelenek is ott megállapodni, mert a másik két vendéglőig el se jutnak, vagy ha eljutnának is, nem fűlik a foguk a kalandhoz, s inkább letesznek arról, hogy a sártengeren átlábaljanak.

Igaz Gergelyt elfogta a köhögés, miáltal ki is zökkent a múltból, vagy az álomból, maga sem tudta, egészen pontosan mi is történik vele. Mindenesetre békésen pöfékelve mélázott tovább a városháza előtt elterülő Nagypiacon, ahol szintúgy dagasztani lehetett a sarat, hacsak nem volt éppen nagy szárazság, mert olyankor meg a por fojtogatta az embert. Ennek a Nagypiacnak a helyén alakul majd ki a Széchenyi tér, erről azonban Igaz Gergely mit sem tudhatott. Ahogyan a térnek a városházával átellenben lévő oldalán jó hetven évvel később emelendő palotákról sem, a törvényszékről, a Tisza szállóról, a nagypostáról. Ezeknek a helyén Igaz Gergely a vár téglafalát tudta. Csak le kellett hunynia a szemét, s máris maga előtt látta a hatalmas épületet, mintha gigászi madár vagy repülő sárkány hátán utazva nézelődne lefelé. Az óriási, szabálytalan négyszöget formázó várfal sarkain kerek bástyák, a kapui fölött pedig négyszögletes tornyok emelkednek. A vár hátát évszázadokig a Tisza vize óvta a támadásoktól, másik három oldalát pedig egykor, beszélik, vizesárkok védelmezték. A Tisza most is ott folyik mögötte, a vizesárkokat azonban régen betemették, a várat magát is részben laktanyának, részben börtönnek használják, megvívni nem akarja már senki réges-régóta. Úgy mondják, maga Rákóczi sem próbálkozott vele.

− Nem kellettünk a nagyságos fejedelemnek, az az igazság – mondta egyszer sírva Müller Sebestyén, miután alaposan a pohár fenekére nézett. Holott ő kétszer is volt bíró Szegeden, összesen vagy másfél évtizedig, s három esztendőn keresztül a polgármesteri tisztséget is viselte.

A szegedi vár börtönében egy regimentnyi rabot tartottak fogva. Akadtak a császárság más területeiről idehurcolt fegyencek is, zömmel azonban magyarok, illetve magyarországiak sínylődtek a nedves, dohos pincehelyiségekben. A börtön egy része országos fenyítőházként működött. Az ott raboskodókat negyedévente alaposan megbotozták a Nagypiacon, valamelyik szerdai vagy szombati hetivásár alkalmával, elrettentő célzattal. Az elítéltek a saját kezükben vitték ki a térre a nagy tölgyfa derest, amire aztán sorban ráfeküdtek, hogy a mogyorófavessző hol huszonöt, hol ötven csapását elviseljék. A porció a börtönőrök parancsnokának aznapi hangulatától függött. A várnagy hangosan számolta az ütlegeket, s a két hajdú, akik fölváltva verték a foglyokat, egészen kimelegedett a procedúra végére. A piacozó nép megtapsolta azokat, akik jajszó nélkül viselték a náspángolást, ám akik óbégattak, azokon sem gúnyolódtak. Az asszonyok nagy része meg mindvégig leginkább csak sápítozott, kivált, amikor deli legényeket vontak a deresre; a kezükkel takarták el az arcukat, s ujjaik résein keresztül figyelték a botozást, időről időre föl-fölsikkantva, Jézust és Máriát emlegetve, pihegve és nemegyszer ájuldozva. Egy időben gyorsan híre ment az egyik rabnak, akinek alfeléből minden egyes botütés zengzetes szellentést csalt elő, de olyan cifrákat, hogy a hajdúk sem állták meg röhögés nélkül, s még a legérzékenyebb lelkületű hölgyek is elmosolyintották magukat, ha meghallották. Márpedig meghallották, mert a fogoly nadrágjából oly érces brummogás tört elő, hogy arra még a Szent Dömötör-templom süket harangozója is fölkapta a fejét. Valóságos látványosság- (bár, ami azt illeti, inkább hallványosság-)számba ment, amikor ezt a fickót fenyítették, s nem a borzongás, sokkal inkább a szórakozás okán, úgyhogy egy idő múlva a cifrán fingó férfiút nem is cibálták ki a Nagypiacra többé, nem vonták deresre, ehelyett a vár udvarán tángálták el a hajdúk, a maguk örömére és gyönyörűségére.

Mintha a kalendáriumból olvasnám ezeket is, gondolta Igaz Gergely. Pedig ez a színtiszta igazság. Ebből is látszik, hogy a kalendáriumnak hinni lehet, tápászkodott föl a kemencepadkáról. A pipa már alig szelelt, kiverte belőle a dohányhamut, kitisztította, a pipamocskot a kemencébe kotorta.

A szobában, ahol aludni szokott, az ágya mellett álló apró szekrényke fiókjában szép, bőrkötéses könyvet őrzött, tele üres lapokkal. Elővette, belelapozott. Dugonics atyától kapta egy évvel korábban, maga sem emlékezett, hogyan is, miért is. Vajon ő maga kérte ezt fizetségül a piarista szerzetestől? Akinek maga kezével írott, de Pesten, Landerernél nyomtatott könyveit, legalábbis ezt hallani, csak úgy falják a hölgyek. Igaz Gergely csupán az atya Radnai történeteit forgatta, azon viszont többször is elszenderedett. Kétszer horkolt is. A kalendárium ezzel szemben szöget ütött a fejébe. Végigsimított a bőrkötéses, üres lapokat rejtő kötéstáblán, kinyitotta a kötetet, vizslatta a törtfehér papírt. És akkor egyszerre elhatározta, hogy ezentúl leírja, ami történik vele és körülötte, meg ami még az eszébe jut. Legott neki is látott. Az előző napi eseményekkel kezdte. Mire az újévi történések végére ért, az ujjai úgy sajogtak, akárha parázsban kotorászott volna, mégsem hagyta abba, körmölt tovább. A beteg Anna ágya mellett üldögélő önmagáról, kezében a kalendáriummal, amiben az igazság, a színtisztaság igazság foglaltatik.