CIPŐKATONA

AKI KILÉP A SORBÓL

Könyv Guru

Budapest, 2026

Budapest peremén, 1989 forró nyarán a levegő nemcsak a hőségtől nehéz, hanem a kimondatlan dolgoktól is. A rendszerváltás előtti világban, ahol minden mozdulatnak rendje van, és a hallgatás a túlélés egyik záloga, a tizenhárom éves Öcsi régóta tudja, milyen, amikor az otthon nem menedék, hanem fegyelmezett félelem.

Egy bicikli eladása események láncolatát indítja el, amelynek során elhallgatott történetek, örökölt traumák és a szeretet sokféle arca rajzolódik ki. A fiú testén és lelkében is hordozza a bántalmazás nyomait, de egy család nem hajlandó elfordítani a tekintetét, és mellé áll. Egy különös kislány látomásainak nyomán lassan feltárul az igazság.

A Cipőkatona egy megrendítő történet, ami erőszakról és oltalomról, hallgatásról és kimondásról, örökölt sebekről és a megszakítható körforgásról szól… és arról, hogy a múlt néha átírható.

Tartalomjegyzék

Előszó

I. Öcsi és A Malakó

II. Szűcsék

III. Dorcsi

IV. Cipőkatona

V. Ágnes

VI. Az a rohadt kapu

VII. Jocó

VIII. Jancsi

IX. Marcsi

X. István

XI. A kérelem

XII. János

XIII. A szövetség

XIV. Vietnám

XV. Összefogás

XVI. Segítsetek!

XVII. Az apácafingocskát mindenki ismeri

XVIII. Ilona asszony

XIX. Nekünk tényleg végünk van

XX. András

XXI. Jocó szülinapja

XXII. A kórházban

XXIII. András szülinapja

XXIV. A Határtalanság

XXV. Verocska

XXVI. Búcsú

XXVII. „Ha eltévedek, megmentesz?”

Utószó

A regény kitalált történeten alapul. Eseményeinek és szereplőinek mindennemű egyezése a valósággal csupán a véletlen műve.

ELŐSZÓ

1989 nyara különleges időszak volt Magyarország történetében. Egy addig mozdíthatatlannak hitt rendszer lassan repedezni kezdett.

1989. június tizenhatodikán Nagy Imre és mártírtársai újratemetése több volt, mint történelmi esemény. Egy korszak lezárásának jelképe lett. Augusztus tizenkilencedikén, a Páneurópai Piknik során rövid időre megnyílt a határ, és keletnémetek százai jutottak át Ausztriába. Október huszonharmadikán pedig hivatalosan is létrejött a Magyar Köztársaság.

A történelemkönyvek ezekhez a napokhoz kötik a rendszerváltást.

Az igazán fontos változások azonban sokszor hosszabb idő alatt történnek meg. A felismerés pedig néha váratlanul érkezik.

Ez a történet azért született meg, hogy egy lehetséges magyarázatot kínáljon olyan kérdésekre, amelyekre az életben gyakran nincs egyértelmű válasz. És azért is, mert vannak, akiket nem veszünk észre, vagy akiknek a viselkedését félreértjük, pedig segítségre szorulnának. Ők is itt élnek közöttünk, elmondhatatlan titkaik bénító terhével.

Ahogyan egy ország képes volt átlépni egy történelmi korszakból egy újba, úgy egy gyermek életében is eljöhet az a pillanat, amikor valami végérvényesen megváltozik benne. Ennyi is elég lehet ahhoz, hogy elinduljon valami új felé, amire addig nem érezte magát képesnek.

A változtatáshoz bátorság kell, és nem ritkán segítség is. Néha elég egy jó barát, aki nem fordítja el a tekintetét, és meglátja azt, aminek még a feltételezése is fájdalmas.

Azt remélem, hogy a Cipőkatona nemcsak egy történetet mesél el, hanem elindít egy csendes gondolatot, amely közelebb vihet bennünket egymáshoz – és talán önmagunkhoz is.

I. ÖCSI ÉS A MALAKÓ

A nyolcvanas évek legvégén, még a magyarországi rendszerváltás előtt a mindig csöndes, budapesti külkerületi kertváros egészen kihaltnak hatott a napnak ebben a szakában. A forrónak ígérkező nyár már júniusban hirtelen rajtot vett. A fullasztó csendet a hőség vibráló monoton zsongása töltötte ki, a szél mozdulatlanná merevedett – talán neki sem volt kedve lengedezni. Az embereknek úgy rémlett, tegnap még tavasz volt. Július vége felé járt a naptár, és augusztusra is hosszas kánikulát ígért az előrejelzés.

Az utcákon egy lélek sem járt. A vakációjukat töltő iskolások hazatértek délelőtti portyájukból ebédelni, hogy később, ha csillapodik a nagy meleg, újra kimerészkedjenek kerékpárjaikkal a poros utcákra, és fel és alá róják a kertvárost játszótértől játszótérig – nyakukban a spárgára kötözött lakáskulcsaikkal –, ahol bandákba verődve múlatják a nyár hátralévő részét.

Ilyentájt, a forró, ebéd utáni órákban, ha egy autó véletlenül végighajtott az utcák valamelyikén, a por sokáig ott lebegett elnyúlt felhőként az út fölött, míg végül egyesével hullottak alá az aprócska szemcsék néhány méterrel odébb attól a helytől, ahol az eltévedt jármű felverte őket.

A fiú kócos, aranyszőke haját a menetszél kifújta az arcából, és kellemesen hűtötte az izzadt fejbőrét a vastag hajréteg alatt. Jólesett neki, és hogy még inkább élvezhesse a hűsítő áramlást, hagyta, hogy a lendület vigye, mindkét kezével elengedte a bicikli kormányát, és karjait szélesen kitárta. Törzsét függőlegesbe emelte, de lábai nem szűntek meg tovább tekerni. Az égre biccentett arccal hunyta le szemét, és átadta magát a szabadság felszabadító érzésének, mely lelke mélyéből tört fel belőle – legalább erre a pillanatnyi időre.

Ki tudja, mekkora távolságot tett meg ily módon, irányítás nélkül, vállalva sebezhetőségét és kiszolgáltatottsága ellen való tehetetlenségét. Ő most egy ifjú szabadságharcos, aki mindenre elszántan – de szabad akaratából, az eltökéltségtől vakon – rohan vágyott célja felé, akár az életét is kockára téve.

Ő csak egy átlagos fiú. Mindenkinek Öcsi.

A jelen átélésében akár bele is kiabálhatta volna ebbe az igazságtalan világba: „Hé, ide lőjetek!” – de nem tette. Ez a fesztelen megnyilvánuló bátorság inkább csak gondolatként fogalmazódott meg benne, ahogy általában: a nagy igazságokat, bölcseleteket, frappáns replikákat és szellemes vicceket belső monológként narrálta önmagának, saját szórakoztatására.

Úgy érezte, most nincs veszítenivalója. Néhány pillanatra sikerült letennie lelkéről jövője nyomasztó terhét és állandó bizonytalanságát – és ettől belülről megnyugtató boldogság járta át.

Aztán kinyitotta a szemét, megfogta a kormányt, és újra kezébe vette az élete fölötti irányítást.

Öcsi úgy tekert, akár egy gép, teljes erejéből, de nemcsak a hűsítő menetszél áldásos hatásáért, hanem mert az imént kigondolt terve szerint halaszthatatlan dolga akadt néhány utcával odébb, a kertváros másik oldalán – nyárközepi tomboló forróság ide vagy oda.

Öcsi tizenhárom éves. Július hatodikán töltötte be. A hetediket járta ki ebben a tanévben. Nagy nehezen. Az utolsó pillanatig benne volt a pakliban, hogy A Malakó megbuktatja oroszból. Bezzeg a matek nem okozott neki nehézséget, tanulás nélkül is kirázta a kisujjából, de az oroszhoz valahogyan nem volt agya.

Utálta az oroszt. A Malakó meg őt nem csípte.

Egész évben piszkálta, úgymond kipécézte magának. Állandóan őt vette elő minden csínyért, rosszaságért. Még akkor is őt intette meg az oroszterem táblájára rajzolt szemtelen és illetlen „remekműért”, mikor Öcsinek aznap nem is volt órája abban a tanteremben. Az persze igaz volt, hogy éppen abban az időben ő is irkált egy táblára, mégpedig az énekterem táblájára, de a firkálmány ártatlanul csupán így hangzott: „Ez itten az ÉNEK TEREM, ahol is az ÉNEK TEREM! Hahaha.” – Hát ennyire volt Öcsi szemtelen. A Malakó aznap beírta Öcsi ellenőrzőjébe: „Az órák szünetében a táblára firkál, ezért megintem.” Mivel a bejegyzés igaznak minősült, Öcsi annyiban hagyta, és elfogadta a sokadik intelmet is, amit a túl szigorú tanárnő az ellenőrzője utolsó üres oldalára idegesen kapart be.

A Malakó nem értékelte Öcsi humorát sem.

Idegesítette. Egyszer megkérdezte tőle: „Miért nevetsz mindig az órámon?” Öcsi a tankönyvre mutatott: „Ezen a figurán.” „Milyen figurán?” – kérdezte értetlenül A Malakó ingerülten lapozgatva. „Hát ezen… Otto Totón.”

Öcsi szerfelett mulatságosnak találta ezt a vissza-visszatérő kis rajzolt figurát, ami tulajdonképpen egy tanulást segítő karakter volt, főleg az 1970-es, 80-as években használt orosz tankönyvekben. A feje olyan volt, mint egy focilabda – talán ezért a „Toto”, mint a sportfogadás. Rajzfilmszerű testtel, emberi karokkal, lábakkal, gyakran mozgásban, sportolás közben ábrázolták az adott példamondatnak vagy dialógusnak megfelelően. Bohókásnak, barátságosnak szánták a szerkesztők, de a gyerekek többsége szerint inkább idétlennek és nevetségesnek hatott.

A legviccesebb kép az volt, amikor Otto Toto ült egy osztályteremben – focilabdafejjel – a második padsorban, és majd leesett a székéről jelentkezés közben, miközben a tanító néni szimplán átnézett rajta lyukas karikaszemekkel. A többi gyerek meg robotmódra meredt maga elé, nekik mindannyiuknak fekete pöttyszemeik voltak, mintha valamennyien „betechnokoloztak” volna. Valamiért ezen a képen Öcsinek mindig nevetnie kellett.

Nevetnie kellett akkor is, amikor Otto Toto a példatörténet szerint megetette az állatokat egy farmon, és az egyik rajzon nagyobb feje volt, mint a tehénnek. Csak azért volt érdemes kinyitni az oroszkönyvet Öcsi szerint, hogy lehessen nevetni egy jót.

Öcsi rajzolt is a lapok sarkaira egy szintén viccesnek szánt kis rajzfilmet. Ahogy pörgette a könyvet, az egymás utáni képek megelevenedtek, mozgóképpé álltak össze, és történetté kerekedtek. E rajzolt történetben Otto Toto odalépett egy macskához – oroszul kot –, aki tejet ivott egy tálkából. Otto Toto felvette a földről a tálkát, a szájához emelte, és ő maga itta meg a tejet. A macska ezen felháborodott, felugrott, Otto Toto hatalmas focifejére kapaszkodott, a szerencsétlen pedig rázta-rázta, hogy lerázza magáról.

Öcsi nagyon elégedett volt a mozgó rajzfilmjével, és már azon gondolkodott, hogyan folytassa. Talán így: A macska kilyukasztja a körmeivel a focilabdafejet, az durran egyet, majd összeplöttyed, aztán Otto Toto elsétál leeresztett fejjel, és felakasztja magát. Na jó, ez talán túl durva lett volna – állapította meg magában utólag Öcsi. Nem baj, hogy nem volt időm megrajzolni! Ha valamin, akkor ezen biztosan kiakadt volna A Malakó. Otto Totóról is csak annyit mondott: Ez nem vicces, hanem játékos figura. Öcsi gondolatban tette hozzá: Ja, futballjátékos! Elmosolyodott a bajsza alatt a saját poénján. A Malakó azonban azt hitte, rajta nevet. Szaktanári figyelmeztetésben részesítette.

A második félévben ötször feleltette A Malakó, miközben akadtak az osztályból olyanok, akiket egyszer sem. Öcsi mind az öt felelete megmukkanás hiányában egyes lett. Egyszerűen nem volt hajlandó megszólalni oroszul – talán valamiféle ügyetlenül kivitelezett sztrájk okán, maga sem tudta a magyarázatot pontosan.

Az írásbeli dolgozatokat – szóbeli feleleteinek elvi bojkottja ellenére – mindig kettesre összehozta, szinte csodával határos módon. De az öt szóbeli feleletére kapott egyes ott virított az ellenőrzőjében és az osztálynaplóban A Malakó cifra aláírásával.

Nyáron azt gondolta, most már mindegy. Túl van a hetediken, azóta az évzáró is megvolt, a szünidő pedig hihetetlen gyorsan telt, már a felénél járt.

A Malakó viselkedése azonban az év végére valamiért gyökeresen megváltozott. Rendes lett Öcsivel. Talán megérezte, hogy Öcsi valójában nem utálja annak ellenére sem, hogy ő maga – dr. Tey Miklósné, Irina néni, az iskolában csak A Malakó – megmagyarázhatatlan okból ki nem állhatta.

A becenév kialakulása több forrásból fakadt.

Egyrészt a moloko – tej – orosz szóból, amely egyúttal a bőséget jelképezi, és a tanárnő által büszkén viselt bő dekoltázsára is utalt. Másrészt az Irina név szovjet elterjedtségének okán. Harmadrészt pedig férjezett nevéből, a Teyből – mivel a gyerekek a tej régi írásmódjának hitték –, vagy esetleg úgy tej, hogy „tejcsárda”, ami felettébb mulatságosnak hatott a tanárnő kamasz tanítványai körében.

Pedagógusnapra az osztály nevében Öcsi adta át A Malakónak a szegfűcsokrot. Öcsi mosolygott, és mindig derűsen huncut tekintete mögött semmilyen szemrehányás sem bujkált. Nem haragudott sem a sok szidalmazásért, szaktanári intőért, bosszú-feleltetésért, az órai beszélgetések, nevetgélések miatti büntetésekért, sem az osztályterem elé történő értelmetlen kiküldések miatt. Ez az idő a tanterem előtti folyosón valóban haszontalanul telt. Nevelési módszerként értelmezhetetlen volt Öcsi számára, mert ha már úgyis rossz oroszból, és még ki is küldik az órákról, hogyan legyen jobb?

Persze utálta az oroszt, és unalmában zavarta az órákat – ezért küldte ki rendszerint A Malakó. Hiába nem értett egyet, egyáltalán nem haragudott a tanárnőre.

Ő nem Irina nénit utálta, hanem az oroszt.

Pedagógusnapon a virágcsokrot megköszönve, meghatódottságában A Malakó egy pillanatra hatalmas kebleihez szorította Öcsi fejét őszinte hálája jeléül, ölelés gyanánt. A fiú megérezte a tanárnőből áradó rózsavíz és punnyadt levendula keverékére emlékeztető, korántsem kellemes illatot, és hősként viselte el öklendezés és nevetés nélkül az inzultust. A haverjai azonban nem voltak ilyen hősiesek. Az eseményeket végignéző osztálytársak sikertelen visszafogottsággal könnyes-taknyosra röhögték magukat a valószínűtlen jelenetet látva, miközben Öcsi levegőért kapkodott A Malakó dús keblei között.

A Malakó virágos jókedvének köszönhetően mindezek után még puszi is járt Öcsinek! A testes tanárnő a puszik előkészítéseként húsos tenyerével szorosan letapasztotta Öcsi mindkét fülét, arcát orráig középre gyűrte, vidám mozdulattal bordó rúzsos ajkához húzta a már meneküléshez lendületet vett kócosszőke fejet, és hangos cuppanósokat nyomott a lefogott fiú mindkét lángban égő arcára.

Lehet, hogy ezért lett vele A Malakó kedvesebb év végére? Csak mert ő adta át azt a néhány olcsó szegfűt pedagógusnapon? Ez Öcsi számára teljességgel érthetetlen maradt.

Öcsi adta elő az évzárón a búcsúverset, mint mindig, mert kiválóan tud szavalni.

A Malakó sok sikert kívánt a sebtében kialakított iskolai színpad mellől, miközben ő hanyagul, szemtelenül csibészes mosolyával, rongylábakon lépdelt a mikrofon felé. Mi a szösz? – gondolta Öcsi, és már a színpadra vonulásához felvett mosolygása közepette megköszönte a tanév során jóval korábbra várt biztató szavakat. A Malakó mutató és középső ujját összefonva jelelt Öcsi felé egy afféle „szorítok neked”- et, miközben talán – ebben Öcsi nem volt teljesen biztos – grimaszolt is egyet, mint aki tényleg szorít valamit. Jaj, ne… – tiltakozott gondolatban Öcsi, és szaporázta lépteit, nehogy beszélni kezdjen hozzá A Malakó.

Öcsinek erős, szuggesztív, figyelmet parancsoló, férfiasan zengő hangja van. A „mutálódáson” – ahogy egymás között hívják a mutálást a haverjaival – ő kissé korábban átesett, mint a többiek, így amikor beleszólt a mikrofonba – most már a meglévő előadói képességeit férfihangjával hatványozva –, valóban képtelenség volt másra figyelni, csak rá. Mindezek mellett Öcsit megmagyarázhatatlan, de sokak számra egyértelműen érezhető elegáns, arisztokratikus kisugárzás is körüllengte. Tanárai ezt évről évre kihasználták – és most talán még inkább –, mivel általánosságban nemigen sikerül verseléssel megszólítani, szavalásra motiválni a kamasz korosztályt.

A március tizenötödikei ünnepségen az egyesek szerint „tintázgató” igazgatóhelyettes, Gyuribá, meg a tesitanár, Manyika néne – aki nyugdíjasként járt vissza az előző tanévben testnevelés óraadónak az átmeneti tanárhiány miatt – a tanári díszasztálnál foglaltak helyet, és majd leestek a székükről – néhányan pedig vigyázzállásba vágták magukat az udvaron oszloposan felvonultatott diákok közül –, mikor Öcsi beleüvöltötte a mikrofonba: „Talpra, magyar, hí a haza!”

II. SZŰCSÉK

Jancsi nagyon meg fog lepődni, mikor előadja majd neki, amit kitalált – gondolta tekerés közben reménykedve Öcsi.

Jancsit és az öccsét, Jocót – aki szeptembertől hatodikos lesz – az udvaron látta meg. Ahogy közelebb ért a bringával, szinte menet közben ugrott le róla, és már gyakorlott mozdulatokkal nyitotta a kertkaput. Szabad bejárása volt Jancsiékhoz.

Jancsi és Jocó szülei szuper rendesek mindketten. Nagyon kedvelték Öcsit, sok időt töltött náluk. Ilyenkor mindig kapott Öcsi is ebédet Jancsi édesanyjától, és ha estig maradt játszani, még vacsorával is megkínálták. Ő hálából, hogy ott lehet, segített Jancsival együtt az apjának a ház körüli munkákban. Évek óta járt hozzájuk – Jancsival elsős koruk óta osztálytársak és jó barátok is voltak –, de igazán csak ebben a tanévben érezte egyértelműen meg, hogy a család minden tagja kedveli és elfogadja őt.

Jancsi a korához képest magas és nyurga, sünihajú srác volt, aki önmaga képességei és adottságai alapján aligha tartozott volna az iskolai menők közé: ő inkább csak Öcsi farvizén sodródott a kemény maggal. Míg Öcsi jókötésű, aranyszőke, félhosszúra növesztett, sűrűn hullámos hajú, zöldesszürke szemű, huncut mosolyú, igazi „szépgyerek” volt, aki ráadásul nagyhangú és magabiztos is, addig Jancsit bőven gyötörték komplexusok, főként a testi adottságait illetően.

A szüleitől azonban tudta Jancsi, hogy mindez a testi forma – „deforma” –, amiben most létezni kényszerül, nagy valószínűséggel csak átmeneti. Ebben a korban, amiben ők vannak jelenleg – a pubertás és a kamaszkor határán –, megnyúlnak a srácok végtagjai, megmélyül a hangjuk, és a fejükhöz képest irreálisan nagy ádámcsutka dudorodik a nyakukra. Emiatt azonban nem kell aggódni, mert mindez a torz aránytalanság majd elmúlik – kivéve az ádámcsutkát –, és Jancsiból is olyan magas, izmos, sármos férfi válik majd, mint János, az édesapja. Remélhetőleg olyan okos is lesz, hogy továbbtanulhat majd a mérnökin, és idővel együtt dolgozhatnak majd az építészirodában.

Jancsi szülei nagyon támogatóan álltak a gyerekeikhez. Tudták és megértették, hogy a legnagyobb fiuk most kamaszodik, próbálgatja a szárnyait, egyre messzebbre nyújtóztatja langaléta lábait, meddig is ér az a bizonyos takaró – és tisztában voltak azzal is, hogy ahogy a gyerek nő, egyre hosszabb takaróra lesz szüksége.

Öcsi – a látszat ellenére – jó gyerek, erről Jancsi szülei meg voltak győződve a tapasztalataik alapján. Szíve-lelke a helyén, ha segíteni kell, akkor lehet rá számítani. Ha kap egy csöppnyi figyelmet, szeretetet, azt azonnal sokszorosan akarja viszonozni, és minden alkalmat megragad erre.

Szerették tehát – de sajnálták is. Úgy érezték, hogy ha a családi problémái nem oldódnak meg valahogyan, akkor elveszik ez a gyerek… és akkor talán soha nem talál magára, és egyedül, támasz nélkül marad a világban. Öcsinek nagyon kellene egy olyan felnőtt az életébe, aki igazi példakép a számára, egy minta, akire számíthatna ebben a nagyon labilis, sebezhető korszakában. Jancsi szülei érezték a ki nem mondott, bármikor kirobbanó problémákat Öcsi háza táján, ezért támogatták őt, ahogyan csak tudták szerény lehetőségeikhez mérten.

Amikor Öcsi betolta biciklijét a rozoga kertkapun, amelyen nagybetűkkel ez állt „Szűcsék. Gyere be!”, kellemes, biztonságos érzés fogta el, mint mindig.

A ház egyszerű kis kockaház volt, néhány lépcsővel a palával fedett verandáig, ahol annyiszor üldögéltek már Jancsi egész családjával, beszélgettek, társasoztak, kártyáztak. A vakolat helyenként tenyérnyi darabokban hiányzott a homlokzatról, a veranda padlócsempéi is foghíjasok voltak – mégis jókedvű légkör és elfogadó szeretet lengte körül ezt a kis „menedéket”, legalábbis Öcsi számára mindenképpen.

Ahogy a veranda felé sétált, akkor vette csak észre, hogy Dorcsi is itthon van az intézetből.

Dorcsi kerekesszékes kislány, akinek mozgásszervi betegsége van – az izmai egyre fogynak és fogynak. Öcsi nem tudta pontosan, mit jelent az a három betűs betegség, ami Jancsi húgát egy életre kerekesszékbe kényszeríti, csak annyit jegyzett meg belőle: SMA II. Ezt is csak azért jegyezte meg, mert egyszer látta leírva a konyhaasztalon felejtett leleten, tollal aláhúzva szerepelt az egyik bekezdés közepén.

Jancsi, egyik beszélgetésük alkalmával azt is elmondta Öcsinek, hogy Dorcsi állapota bármikor rosszabbodhat, aminek a következménye akár végzetes is lehet. Ez nagyon félelmetesen hangzott Öcsi számára, és ez a félmondat sokszor az agyába férkőzött a legodanemillőbb helyzetekben is. E szavak néha kísértették őt.

Időről időre kihozhatták Dorcsit az intézetből, és olyankor néhány napig, sőt akár egy hétig is otthon maradhatott a családjával. Most bizonyára a speciális iskolában is szünidő van, azért van itthon.

Amíg nem lett iskoláskorú Dorcsi, addig a szülei maguk mellett tartották a gyógyíthatatlan beteg kislányukat. Amikor azonban eljött a hatodik szülinapja, Dorcsi visszavonhatatlanul iskolába, közösségbe és tanulni vágyott! Az otthoni tanulás magántanulóként szóba sem jöhetett. Az iskola hatalmas kapuival együtt a világ is kinyílt számára, és végre tanulhatott, társaságban lehetett, a lehetőségeihez képest közösségi életet élhetett, barátokra tehetett szert.

Dorcsi szülei azonban nehezen oldották meg a napi szintű kerekesszékes utaztatást a város másik végén lévő speciális iskolába, így végül közösen úgy döntöttek, hogy Dorcsi inkább beköltözik az iskola akadálymentes gyermekkollégiumába. Jó döntés volt.

Dorcsi nagyon okos kislány, most megy harmadikba, színötös tanuló, és többféle különös, rendkívüli képességgel is rendelkezik. Például érzékeli – akár csak beszélgetés közben is – mások gondolatait, felmerülő érzéseit, vagy csukott szemmel, meditatív állapotban, esetleg alvás közben „meglátja” a múltat vagy a még meg nem történt jövőt.

A család – Dorcsi kiskora óta – számos példával, bizonyítékkal tudott volna szolgálni minderre, ám ezeket a különös tapasztalatokat képességeivel kapcsolatban soha nem osztották meg senkivel. Öcsi tiszta szívből kedvelte Dorcsit. Szeretett vele beszélgetni. Megtanulta tudatosan elterelni a figyelmét arról a szomorú látványról, hogy egy nyolcéves kislány kerekesszékben ül – innen-onnan megtámasztva. A sok együtt töltött idő során Öcsi megszokta már Dorcsi furcsa beszédét is, ahogyan nehézkesen forgatja, elnyújtja szájában a szavakat, és a megszokottól eltérően, énekelve hangsúlyoz. Nagyon jó humorú, intelligens kiscsaj – vélte Öcsi.

Ajándéknak érezte, hogy tudnak beszélgetni olyan dolgokról is, amikről mással nem. Sokszor az az érzése támadt, hogy Dorcsi olyan kérdésekre válaszol, amelyeket fel sem tett neki – a válaszok mégis egyértelműek, pontosak és erőt adók voltak, reményt ébresztettek benne a jövőjére nézve. Dorcsi nagyon rá tudott hangolódni Öcsire, és Öcsi energikus, nyitott személyisége is motiválóan, szinte gyógyítón hatott a kislányra. Barátokként kölcsönösen segítették és támogatták egymást kimondatlanul – a puszta létezésükkel.

Öcsi tehát nagyon megörült Dorcsinak.

Ahogy felért a verandára, meglátta, hogy a két fiú, Jancsi és Jocó egy-egy babával a kezükben guggolnak előtte, és elváltoztatott hangon valamifajta bábjátékot rögtönöznek a kishúguk nagy örömére, mert Dorcsi hangosan kacag.

A két fiú, mikor észrevette Öcsit, amint megáll a veranda tetején, gyorsan a húguk ölébe dobta a babákat, de ekkor már késő volt. Öcsi, mivel meglátta őket már korábban, elkezdte a froclizást:

– Babák? Hova jutottunk? Babák…? Jancsikám, drága barátom, te babázol? Mi a szösz? Mit nem tudok még rólad?

Kezet nyújtott a barátjának, és üdvözölte a többieket is. Jocóval pacsizott, Dorcsira üdvözlésképp rámosolygott.

– Szia, Dorcsi! Örülök neked!

– Sziiija, Öcsiii – húzta el ismerős hangsúllyal a szavakat a lány. – Remélem, jóóól vaaagy!

– Hát, persze… – felelte sokat sejtetően Öcsi. – Jancsival van egy kis megbeszélnivalóm. Remélem, nem haragszotok meg, ha elhívom egy kicsit a babázásból.

Huncutul Dorcsira sandított.

Dorcsi nevetett, és intett vékonyka kezével egy olyasfélét, mintha azt mondaná, hogy „Öcsi bolondokat beszél, amint azt már megszokhattunk”.

– Bolondistóóók…! – tette hozzá szeretetteljesen utalva arra, hogy Öcsi becsületes neve István, amit alig tudott valaki. Illetőleg arra is utal a bolondistók mint jelző, hogy Öcsi kedves, vicces és felettébb szórakoztató személyiség a kislány szerint. Öcsi tudta, hogy néha-néha így szólítja őt Dorcsi, amikor különösen jó formában van, és ez az ő szájából mindig szívmelengetően cseng. Másnak nem hagyta volna!

Jancsi és Öcsi félrevonultak oda, ahol Öcsi a biciklijét a falnak támasztotta, és belekezdett mondandójába, amiért tulajdonképpen idejött.

– Jancsi, drága barátom! Van veled egy közös tervem – és széles vigyorra húzta a száját. – Emlékszel, egyszer azt mondtad, hogy szívesen vennél valami használt kis bicajt a Jocónak a szülinapjára, mert sajnos az övét kinőtte, és apádék nem tudnak most neki újat venni. Még használtat sem. Neked viszont lenne egy kis pénzed erre. Emlékszel? – Jancsi érdeklődéssel bólintott, sünihaja között csillogott az izzadság.

– Na! – folytatta Öcsi. – Mennyi pénzed van? Mert az enyém épp eladóvá vált – hadarta el, amit kitalált ma délután, miszerint eladja a biciklijét.

– Ezt a biciklit? Hát ez egy ősrégi kövület! Azt mondtad, hogy kapsz majd újat a faterodtól – emlékeztette Öcsit erre a kijelentésére Jancsi.

– Ja. Én is úgy tudtam, hogy nyárra kapok egy újat, de aztán a fater változtatott az ígéretén. Úgy módosította, hogy ha valahogyan előteremtem és kifizetem az új bicikli árának a felét, akkor a másik felét ő mellé rakja, és így lehet új biciklim – magyarázta Öcsi.

– Tehát? – sürgette Jancsi a barátját, hogy mondja már a lényeget.

– Tehát. Az új szuper bringám, amit kinéztem, húszezer forintba kerül. Van nekem ötezer forintom, amit a mamáéktól húsvéti locsolásra, karácsonyra, a szülinapomra, fűnyírásra, ilyesmikre kaptam. Ez legalább két év gyűjtögetésének az eredménye – tette hozzá Öcsi büszkén. – Persze amikor kezdtem a spórolást, akkor még nem tudtam, mire fog kelleni a pénz. Hát biciklire! – csattant fel az eddigi üzleti megbeszélés hangvételéhez képest kissé hangosabban, majd folytatta eszmefuttatását a korábbi visszafogott hangon, nehogy más is meghallja. – Ahhoz, hogy meglegyen az új bringám, ötezerért kéne megvenned a bicómat a Jocónak. Még rímel is… tehát az univerzum is azt akarja, hogy a bicó a Jocó tulajdona legyen! Jancsi! Csak ötezer! Nagyon kell az új bicikli! És ez sem olyan rossz! – mutatott a kiszolgált, falnak támasztott járgányra, és lazán megrúgta a hátsó kereket. – Jocó amúgy sem egy nagy spíler bringázásban… Apukád egyértelműen megmondta, hogy most nem tud neki venni… Ez meg még működik! Látod, még simán egy-két évig használható! Itt-ott kattog, de csak meg kell olajozni a láncot. Ha akarod, segítek is megcsinálni, kicsit felturbózzuk együtt! Ez még egy működőképes, használt bicikli nagyon jutányos áron. Ennyiért még a használtcikk-piacon sincs… ilyen! – Jancsi a tüsi haját simogatta a tarkójától a homlokáig ide-oda, az izzadságától csúszós lett a tenyere. Ha hosszabb lenne a haja, már „őrült professzorosan” kócos lenne! – gondolta Öcsi.

– Várj! Megnézem, mennyi pénzem van – mondta Jancsi, és beszaladt a házba. Egy virágmintás bonbonosdobozkával tért vissza. Öcsi most kivételesen megállta, hogy beszóljon a virágos dobozka láttán – büszke volt emiatt magára. Amikor Jancsi kinyitotta a dobozt, Öcsi ugrott egy nagyot, mert soknak tűnt az a pénz, ami benne volt. Több papírpénz is kibuggyant a dobozból, ahogy a teteje lekerült.

– Ó, haver… van ott elég, úgy látom – mondta, és nagy nehezen fogta csak vissza túláradó lelkesedését, hogy ne ugráljon örömében.

Jancsi megszámolta. Tízezer forintja volt, meg egy kevés apró.

– Honnan van neked ennyi pénzed? – kérdezte Öcsi.

– Semmire sem költök. A zsebpénzem többnyire megmarad. Azért vannak papírpénzeim, mert anyáék néha megkérdik, tudok-e nekik váltani nagyobb pénzt apróra. Én meg tudok.

Jancsi erősen gondolkodott. Ha nem lett volna mindkét kezében a spórolt pénze, már rég rasztára borzolta volna a tüsi fejét – állapította meg Öcsi.

– Min gondolkodsz, Jancsi barátom? Ez egy kihagyhatatlan vétel. Ne is agyald túl! Két nap múlva lesz a Jocó szülinapja, képzeld el, hogy mennyire fog örülni! A legjobb ajándékot tőled kapja! A szeretett és egyetlen bátyjától! – biztatta Öcsi döntésében a barátját rajzfilmszerű széles vigyorral a képén.

– Ja… ja. Ezen gondolkodom – mondta Jancsi gondterhelten, majd hirtelen döntött: – Hát legyen! – Felnézett barátjára megvilágosodott tekintettel, ahogyan végre megszabadult a dilemmája nehéz terhétől. – Megveszem. Itt van. Ötezer – azzal odaadta Öcsinek a hőn vágyott pénzt.

– Ó, Jancsi, drága barátom, öröm volt veled üzletelni – mondta Öcsi, miközben a pénzt összehajtva a nadrágzsebébe tette, majd ünnepélyesen kezet is ráztak egymással.

– Segíts betolni a sufniba, hogy Jocó ne vegye észre! – Öcsi segített elrejteni a biciklit, aztán cinkosan hozzátette:

– Majd egy masnit tegyél rá! – A barátok elégedetten egymásra néztek, és most már mindkettőjük képén rajzfilmbe illő széles vigyor virított.

A fiúk visszamentek Dorcsihoz és Jocóhoz, akik még mindig játszottak a babákkal. Jocó a visszatérő bátyjáék láttán a babát a húga ölébe ejtette, és sürgős vakaródzásba kezdett, majd zavarában szipogott is egy hatalmasat, amolyan vastagon szörcsögőset.

– Bocsánat… az allergiám – szabadkozott Jocó, aki valóban allergiás volt minden tavasztól őszig.

E pillanatban megérkezett János is a munkából. Először Jocót, majd Dorcsit üdvözölte, és beszélgetni kezdett velük, aztán meglátta Öcsit és a legnagyobb fiát. Őszintén megörült nekik. Kezet fogtak Öcsivel, Jancsit pedig megölelte, és puszit nyomott izzadt tüsi fejére.

Marcsi kijött a házból. Ő Jancsiék édesanyja.

Öcsi számára először nagyon zavarónak vagy még inkább erőltetettnek tűnt, amikor megismerte a Szűcs családot, hogy mindenkinek gügyögős beceneve van, nagyon sok csé-vel.

Eleve: Szűcs család.

Aztán: Jancsi, Marcsi, Dorcsi.

Első látszatra János bá és Jocó volt a kivétel. Azért csak látszatra, mert Jocót Marcsi néha Jocsónak vagy Jocsinak is hívta, ahogy mondta viccesen: nehogy úgy érezze, kevésbé van szeretve… János báról pedig később derült ki, hogy Marcsi megismerkedésük óta kettejük között Csubinak, néha Csubikámnak szólítja, és erre egész egyszerű és felettébb mókás magyarázat van.

János bá elég szőrös férfifajta, vadgesztenye színben. Igaz, hogy az utóbbi időben a feje tetején kopaszodni kezdett, de ez nem zavarja őt túlságosan, hiszen ismerősei közül úgysem magasabb nála senki, aki erre a kopasz foltra rálátna. Mondja ő.

Marcsi szerint, ha János akár csak két napig nem borotválkozik, máris olyan szakállat képes növeszteni, hogy kis túlzással úgy fest, mint Chewbacca – vagyis magyarosan Csubakka – a Csillagok háborújából. Öcsi ugyan még nem látta a filmet a moziban, de elmesélte neki Jancsi, hogy ez egy rettentően szőrös fajta űrlény, amolyan „vuki”, aki egy űrhajó másodpilótája, és aki az anyja szerint „a sok szőr alatt egy igazi férfi…” – jelentsen ez bármit…

Öcsi ekkor megértette, hogy ez a fajta becézés a Szűcséknél a szeretet és az összetartozás kifejezésének egy megható és bensőséges formája, ami e háttérinformációk birtokában már nagyon is tetszett neki. Egyáltalán nem találta ezután már zavarónak vagy erőltetettnek. Sőt, arra gondolt, hogy a saját becenevével akár be is illene ebbe a családba – hiszen van benne csé.

Az Öcsi nevet azért kapta, mert ugyanaz a keresztneve, mint az apjáé. Bár a megkülönböztetés miatt adódott volna a becézés, de a családjukban ez nem szokás. Az apja pedig nem engedte, hogy őt és a fiát ugyanúgy szólítsák, így a nagyszülei már babakorában Öcsinek kezdték hívni, mert valahogy meg akarták szólítani kisunokájukat. Így maradt rajta ez a kedvesnek ható becenév.

János bá a világ legtermészetesebb módján odasétált Marcsihoz, és egy csókkal üdvözölte szeretett feleségét, amitől Öcsinek majdnem könnybe lábadt a szeme. Együtt a család. Ő a kívülálló.

Megint átfutott ez a gondolataiban, pedig sosem vesz róla tudomást, önvédelmi okokból elhessegeti – nem akar elérzékenyülni –, hogy mennyire jó lenne ehhez a családhoz tartozni. Ha ilyen apja lehetne…! Aki támogató, kimutatja a szeretetét, és egyenrangúként kezeli a gyerekeit, illetve láthatóan, érezhetően szereti és tisztelettel bánik a feleségével is.

János és Marcsi az egyetemi éveik alatt ismerkedtek meg. János a műegyetemi tanulmányai mellett aktív sportoló volt, az egyetemi kosárcsapat meghatározó tagjaként széles körű népszerűségnek örvendett a lányok körében. Magabiztossága magasabban szárnyalt a majdnem kétméteres termeténél is.

Marcsi angol–magyar tanári szakon tanult az ELTE-n.

A Csendesülő vendéglő elnevezésű belvárosi, kissé lepukkant vendéglátóipari egység a budapesti, szűkös pénzű egyetemisták egyik kedvelt törzshelyének számított. Itt találkoztak először.

Egy alkalommal, egy késő őszi estén Marcsi a régen nem látott legjobb barátnőjével készült betérni ismeretlenül a Csendesülőbe. Az egyetemen ajánlották neki a helyet olyan szaktársai, akik már rendszeres látogatói voltak a kocsmának csúfolt étteremnek. Marcsinak egy gyermekkori barátnője volt látogatóban külföldről Budapesten, csak késő este indult a vonata a belvárosi pályaudvarról. Marcsi kitalálta, hogy indulása előtt meghívja vacsorázni a lányt, hogy közben nyugodtan beszélgethessenek búcsúzóul egy jót.

Marcsi alacsony termetű, sportos, tornászalkatú fiatal lány volt, félhosszú, természetes, vadócosan hullámos barna hajjal, telis-tele tervekkel a jövőjét illetően. Külföldön képzelte el az életét a szülei által erőltetett diploma megszerzése után, ezért is választotta az angoltanári szakot. Dóri, a barátnője, akivel az általános iskolás évek óta legjobb barátnők voltak, ekkorra már Hollandiában élt; nagy hatással volt Marcsira, tisztelte, kívül-belül tetszett neki, és később a férjével a lányukat is róla nevezték el. Sikerült neki valamilyen csodával határos módon kiszabadulnia az érettségi után Magyarországról, és vendéglátós munka mellett ugyan, de egyetemre bekerülnie. Belsőépítésznek tanult. A részletekről sosem írt Marcsinak, bár leveleik havonta váltották egymást. Az nem derült ki ezekből a levelekből, hogy Dóri hogyan tudta véghezvinni külföldre való kiköltözésének tervét, vagy a kinti életének kialakítását milyen módon oldotta meg, pedig Marcsi kérdések garmadáját tette föl.

Marcsi remélte, hogy amikor Dóri látogatóba jön vidéki szüleihez néhány napra, még hazatérte előtt Budapesten tölt egy-két órát és találkozhatnak. Meg szeretett volna tudni olyan információkat, amik az ő segítségére is lesznek a diploma megszerzése utáni boldogulásában. Mindennél jobban szeretett volna többet megtudni a gyakorlati megoldásokról, ezért alig várta, hogy leüljenek egy pohár bor és valami finom étel mellé kötetlenül beszélgetni, és feltehesse válaszra váró, egyre sürgetőbb kérdéseit. Marcsi tudta, oka volt annak, hogy Dóri levélben nem kötötte az orrára a valószínűleg kockázatos magánakcióit a célja elérésének folyamatáról. Akkoriban a nyugati tanulmányok megkezdéséhez – és egyáltalán még a kiutazáshoz is – a bátorság és a megfelelő mennyiségű valuta mellett az ismeretség és a szerencse együttes rendelkezésre állása is elengedhetetlen volt.

Marcsi és Dóri megállt a Csendesülő vendéglő előtt. Első látásra meglepődve tapasztalták, hogy az étterem ablakai barna papírral vannak fedve, a bejárati ajtón pedig egy hatalmas lakat lógott, rég nem nyitotta ki senki, odabent teljes sötétség uralkodott. A CSENDESÜLŐ felirat is sötét, a D, E, S, Ü, L betűk már korábban leestek a homlokzatról. A „CSEN…Ő” még megmaradt a feliratból, persze kivilágítás nélkül. A korábban alatta elhelyezett „VENDÉGLŐ” feliratnak csak a halvány nyoma volt látható, ha nagyon megnézte az ember. Már éppen azon töprengtek, hogy merre tovább, hová tudnának betérni beszélgetni, ha már ez az oly sokak által ajánlott hely mégsem üzemel, amikor észrevették, hogy a zárt étterem mellett a bérházhoz tartozó pincelejárat vasajtaja kinyílik, valakik felkapaszkodnak a meredek lépcsőn, és vidáman kilépnek az utcára.

Odalentről társaság zaja, zeneszó és cigarettafüst áradt ki, míg az ajtó be nem zárult, és az utca ismét elcsendesült a távozó jókedvű társaság mögött. A látottak alapján valószínűsíthető volt mindkettőjük számára, hogy alighanem a Csendesülő nem teljesen legálisan üzemel, de ez nem zavarta őket, és bementek.

A háborúban óvóhelyként funkcionált pincében a korábban szebb időket is megélt elegáns vendéglátóhely valamiért kockázatos és alternatív működésre szánhatta el magát, és azok számára, akik tudták, hogy hova jönnek, folytatta nyitvatartását. A meredek lépcsőn leereszkedve kifejezetten nagynak hatott ez a kis Csendesülő, amit Marcsi tényleg étteremnek képzelt, nem pedig egy ilyen lepukkant pincekocsmának. Az étterem meglepően tágas előteréből – ahol már kisebb, négyszemélyes asztalok is voltak, többségüknél párok ültek – további két nagyobb helyiség is nyílt, melyek felől tíz-húsz fős társaságok önfeledt, spicces zsivaja hallatszott. A ködként elterülő vastag cigarettafüst szúrósan úszott az arcukba – a lányoknak egy-két pislogás után már hunyorogni kellett. Valamilyen kivehetetlen zene is hallatszott tompa, élvezhetetlen minőségben.

Vézna pincérfiú perdült eléjük, és az egyik nagyobb különterem melletti, négy főre kialakított kockaasztalhoz vezette őket meg se kísérelve, hogy beszéljen hozzájuk, hiszen a nagy hangzavarban úgysem hallották volna egy szavát sem. A lányok leültek, és bólintással jelezték, hogy étlapot szeretnének. Mindketten gyorsan rámutattak arra, amit innának és ennének. Nem volt nehéz: sör és gulyásleves volt a kínálat.

Marcsi sejtette, hogy itt nehéz lesz tartalmas és információban gazdag beszélgetésbe kezdeni, és a vacsora végéig csak mosolyogva bólogattak időnként egymásra régi barátnőjével, vagy nemtetszésüket fejezték ki a lármát illetően, és egyetértően csóválták a fejüket. Ahogy telt az idő, az egyik hangos társaság asztalt bontott, és habár nagy dérrel-durral, röhögcsélve, de elvonultak. Ezáltal kicsit jobb lett a helyzet a kocsmában, de a hozzájuk közelebb eső különteremben, aminek még ajtaja sem volt, még inkább fokozódott a hangulat. A vézna pincér által rendre érkező sörkörökkel hatványozottan nőtt az egyre részegebb társaság hangereje. Marcsi úgy döntött, hogy kezébe veszi az irányítást, és talpraesettségét kihasználva megpróbál saját érdekükben cselekedni, hogy lecsendesítse a nevével jelenleg ellentétesnek ható Csendesülő vendéglő vendégeit.

– Emberek! Üdvözlet! Ez egy étterem, ha nem tűnt volna föl eddig… Egyesek beszélgetni is szeretnének, nemcsak inni. Megkérhetnélek titeket, hogy csendesüljetek el kissé? Hiszen ez a Csendesülő!!!! Nem a Hangosodó! – szólt Marcsi határozottan, majd türelmesen hagyta, hogy a társaság birkaszemekkel meredjen rá mindaddig, amíg leesik nekik a frappáns szóvicc, és akkor szakadó röhögésben törjenek ki mindannyian. Ez percekig tartott. Sokkal harsányabb tetszésnyilvánítást váltott ki a társaságból ez a kis komikus jelenet, mint amit Marcsi remélt volna. A szóvicchez hozzájárult Marcsi apró, fontoskodó termete és jelleme, tanítónénis hanghordozása, és a jelen szituációban felettébb irreálisnak ható magabiztossága is olaj volt a tűzre. Mindannyian rázták a korszak fiatalságára jellemző, elburjánzott sörényeiket, akár a megvadult lovak, egyesek még nyihogtak is. Ezen Marcsi is nagyon jól szórakozott.

– Hangosodóóó!!!! Ez jó! Ez jó! – üvöltötték egymás után könnyek közt röhögve a kapatos társaság tagjai, akik kizárólag egyetemista sportoló fiúk voltak. Köztük volt János is. Épp egy kosáredzés utáni „levezetést” tartottak a haverokkal ezen a helyen, ahogy mindig szokták egy héten egyszer, a pénteki edzés után, így is, hogy a hely tulajdonképpen nincsen nyitva. Nem értették a felháborodás okát, ilyen még nem volt. Senki sem mert még szólni. Ezért szoktak a különterembe asztalt foglalni, hogy ne zavarjanak másokat. Ám úgy látszik, ennek a kis szemrevaló vadóc leányzónak nem tetszik a stílusuk, hát még a hangerejük, nem jön be a sármjuk. Van ilyen – gondolták a srácok Marcsiról, köztük János is.

Marcsi várt egy ideig, de mivel a röhögés nem csillapodott jelentősen, sőt újabb és újabb poénokkal fejelték meg a srácok az amúgy is ki-kirobbanó hahotájukat őt már szinte el is felejtve, hátat fordított, és visszament az asztalához – senki észre se vette.

Dóri a kezébe temetett arccal könyökölt, Marcsi nem tudta, mit csinál, csak amikor elvette a kezét látta meg, hogy Dóri is vörös fejjel röhög, mivel végighallgatta a történéseket. Marcsiból is kiszakadt a kacaghatnék, és hasonlóképpen kezdett a kezébe temetkezve nevetni ő is.

Nem sokkal később egy nagyon magas fiú állt meg az asztaluk mellett.

– Szűcs János vagyok – mutatkozott be illendően. – A benti hangosodó társaságból.

A lányok mintha a plafont néznék, bámultak kiakasztott nyakkal a fiúra, majd amikor találkozott a tekintetük immár az asztal fölött, megint elkezdtek röhögni, arcukat ismét a kezükbe temetve.

– Ennyire vicces vagyok? – kérdezte János.

– Nem – válaszolta Marcsi. – Csak nagyon magas – vihogtak tovább.

– Még jó, hiszen kosaras vagyok! – vont vállat János, egyáltalán nem meglepődve, hiszen gyakran váltott ki ilyesféle reakciókat elsőre.

– Kovács Marcsi – mutatkozott be most Marcsi kipirult arccal.

– Takács Dóra – mondta Dóra, és a nyakát masszírozta, mert biztos meghúzta, ahogy felnézett Jánosra.

– Ennyi mesterembert egy helyen! – nevette el magát János, az összes hófehér fogát megvillantva. Ekkor megint elkezdtek nevetni a lányok is.

János áthívta őket hozzájuk, és a vonat indulásáig a torzonborz kosaras fiúk megnyerő figyelmét élvezve telt el az idő. Marcsi nem tudott meg semmit a külföldre kijutásról Dóritól. Ennél egyértelműbben kevéssé jelezhette volna az élet, hogy nem ezt az utat szánja neki.

Ez tehát Marcsi és János megismerkedésének históriája.

Öcsi többször hallotta a történetüket: a találkozásból azonnal szerelem lett, majd az egyetem után három csodálatos gyermekük született.

Érdekes, hogy János a mai napig jár a még létező Csendesülőbe – néha hangosodni is – a régi kosaras haverjaival heti egyszer. Péntekenként bérelnek a közeli általános iskolában egy kis tornatermet, és ott kosaraznak tízen, tizenketten, mikor hogy érnek rá a társaság tagjai. Annyiban történt változás egyetemista koruk óta, hogy a Csendesülő még lepukkantabb lett, de változatlanul népszerű nemcsak a fiatalok, hanem a régi, egykoron odajáró egyetemisták körében is. A veteránoknak minősülő „öregfiúk” visszafogottabban söröznek, és közben már ultiznak is, és jóval halkabbak lettek, illetve a kosaras társaság tagjainak jelentősen kevesebb haja van. Sokuknak a feje tetején tenyérnyi helyen világít a fejbőre, ahogy a lámpa fénye vagy éppen a napfény visszaverődik róla. Szerencsére a többség csak akkor látja, ha ülnek. Olyankor olybá tűnnek, mint egy söröző, kártyázó alternatív szerzetesrend tagjai.

Öcsinek nagyon tetszett az is, amikor megtudta, hogy János báék úgy hívják magukat csapatként, hogy a Kopasz Kutyák Sörkör (nem Sportkör). Ami még ennél is viccesebb, hogy van egy csapatkiáltásuk: „Kopasz Kutyák HajRá!”, és amikor ezt kiáltják, akkor mindegyikük a hozzá legközelebb álló Kopasz Kutya fejére üt egy jó csattanósat.

Öcsi boldog volt, hogy ismerheti János bát és Marcsit.

Lassan mennie kéne, de ez a nyugodt, elfogadó és szeretettel teli családi légkör valahogy legyökerezi, marasztalja őt, és nem engedi indulni.

Ekkor János bá felkapott, és cinkos mosollyal Öcsi kezébe nyomott egy babát, a másikat ő ragadta meg, és leguggolt Dorcsi kerekesszéke elé, Öcsit is magával húzva. Majd éles manóhangon énekelni kezdte a Dolly Rolltól a Vakáció című számot – az volt Dorcsi kedvence –, miközben a babát a kislány térdén ugráltatta. Öcsi Jancsira nézett, aki már térdcsapkodva előre röhögött, de ennek ellenére Öcsi is bekapcsolódott a mókás nótázásba, és a legutóbbi osztálykiránduláson tökélyre fejlesztett legélesebb manóhangját elővéve ő is énekelni kezdett. Egy korrekt koreográfiával rendes bábszínházi műsort adtak elő János bával Dorcsi nagy boldogságára, aki úgy kacagott, hogy zengett az egész utca.

Mikor végeztek, János bá nevetve megölelte Öcsit. Felálltak, és Marcsi beinvitálta mindannyiukat vacsorára. Öcsi, bár remekül szórakozott, „elszaladt az idő” – mondta, és búcsúzni kezdett.

– Hát akkor én mennék, köszönöm a vendéglátást! – mosolygott a szívéhez oly közel álló családra. – Dorcsi, holnap dumálunk, majd átjövök. Jocó! További jó babázást! – mosolygás ide-oda. – Marcsi, János bá, viszlát! Jancsi, holnap látlak. Na szevasztok, viszlát, arrivederci! – de ezt Öcsi már az utcáról kiabálta vissza, mert elindult haza, most már gyalog, maga mögött gondosan behúzva a „Szűcsék. Gyere be!” kaput.

Amikor Öcsi sziluettje már nem látszott a ház verandájáról, Dorcsi az anyjával összenézett, és mindketten tudták, hogy mire gondol a másik. Szeretet volt a szemükben és aggodalom, féltés. Öcsit féltik, érte aggódnak. Egy kicsi lány, aki most megy harmadikba, és aki kerekesszékben van ugyan, de felnőtteket megszégyenítő érzelmi intelligenciával és rendkívüli megérzőképességgel, látnoksággal és intuícióval rendelkezik, és egy szerető, odaadó, áldozatos édesanya, aki pedagógusként speciális középiskolában magyart és angolt tanít nehezen kezelhető, sajátos nevelési igényű fiataloknak – ők ketten, anya és lánya segíteni akarnak valahogyan Öcsinek azóta, mióta már nemcsak érezték, hanem tudták is, hogy Öcsi élete aggodalomra adhat okot.

Dorcsi korábban elmesélte az édesanyjának azt, amit Öcsitől megtudott húsvétkor. És ez volt az a fordulópont, amikor eldöntötték, hogy még nagyobb figyelemmel és támogatással állnak Öcsi mellé, és figyelnek rá, hogy amikor kell, mellette legyenek, és segíthessenek neki.

III. DORCSI

Az idén húsvétkor Öcsi locsolkodni jött át Jancsiékhoz.

A kertváros húsvét hétfőn délelőtt ünneplőbe öltözött, és nejlonzacskókkal kóricáló iskolás fiúkkal, dülöngélő, kevésbé fiatal, kalapos férfiakkal telt meg. A fiatal fiúk mindenhova becsöngettek még akár ismeretlenül is locsolkodás céljából, ajándék reményében. A felnőttek és az idősebbek csak oda mentek, ahol várták is őket, és a stampedlispoharakba töltött nedűnek örültek locsolási fizetségként. A fiúk és férfiemberek verset mondtak, amiket időként ők maguk fabrikáltak, és szavalás után olcsó kölnivel vagy rózsavízzel locsolták meg a kicsinosított, otthon rájuk váró lányokat, asszonyokat némi csokiért, festett tojásért vagy valamennyi apróért, két cuppanósért, néhány kedves szóért cserébe.

Amikor Öcsi beköszönt Jancsiék házába, csodálatos, meleg tavaszi nap volt. A fiúk az ingujjakat feltűrve, nyakkenőjüket meglazítva sétáltak házról házra, verejtéküket gyakran törölgették homlokukról, akárcsak ha már nyár volna. Öcsinek is melege volt. A nagymamáján kívül néhány osztálytárshoz, szomszéd nénihez és legvégül Jancsiékhoz szándékozott bemenni a locsolkodás miatt, de már ez is soknak tűnt a váratlan nagy melegben. Erre az alkalomra Dorcsinak és Marcsinak személyes versikét költött az odavezető úton.

Két kis virág mosolyog rám, kik nekem drága kincsek,

Náluk szebb és jobb hölgyemény e világon nincsen.

Ha megengedik, egy csepp kölnit hintenék reájuk,

Hogy szépségükben illatozzanak e gyönyörű virágok!

Szabad-e locsolni?

Ez lett a nagy mű.

Még néhányszor elmondta magának az orra alatt a költeményét, de annyira a szívéből jött ez a kis verses vallomás a Dorcsi és Marcsi iránt érzett szeretetéről és tiszteletéről, hogy bármikor elmondta volna álmából riadva is, mintha mindig is benne élt volna lelke mélyén ez a pár kedves sorocska.

A ház férfi tagjai szintén locsolókörúton jártak, ezért csak a két női családtag volt otthon, és várta az ismerős és kevésbé ismerős locsolókat.

Dorcsi az udvar verandáján üldögélt a kerekesszékében, és az akkor még éppen virágzás előtt álló hatalmas orgonabokrot mosolyogva, eltűnődő tekintettel nézte. Alig akarta Öcsit észrevenni, látszólag nehéz volt számára a gondolatvilágából előjönni a jelenbe, ahova Öcsi éppen beállított hozzájuk.

Dorcsi előtt egy kis faragott lábú asztal állt, amin a festett tojások kosárba rendezve sorakoztak a népi mintával hímzett terítőn. Marcsi a házban tett-vett, süteményt szeletelt és rendezett gusztusos toronnyá, limonádét kavart, és kikiabált: „Öcsi ülj le, majd jövök én is, ahogy tudok!”

Dorcsi, mikor végre mosolyogva ránézett a hatalmas, zabolátlanul elvadult orgonabokorról a fiúra, öröm látszott a szemében, és a fejével biccentve hellyel kínálta. Öcsi az árnyékba húzott egy széket, és lerogyott rá. A csokival és festett tojással félig megtelt nejlonzacskót nagy műgonddal, hogy le ne essen, a széke karfájára akasztotta. Kinyújtóztatott lábbal csúszott le a széken, és a támlába akasztotta tarkóját. A veranda palatetejét vizslatta alulról, mintha „szakértené” épp a szerkezetet. Nem volt jó kedve, de Dorcsit nagyon kedvelte, és fesztelen hangon, természetesen kezdett vele beszélgetni, eszébe se jutott, hogy Dorcsi csak egy nyolcéves kislány.

– Szia Dorcsi! Látom elbambultál az imént… Mit látsz azon az óriási, kócos orgonabokron, amit én nem? – és szeretettel mosolygott vissza a kislányra, mert Dorcsira a mosolyát szinte ráragasztotta a Jóisten, nem volt mit tenni, csak viszonozni.

– Nagyooon szereteeem ezt a bokrooot – kezdte Dorcsi lassan, elgondolkodva. – A legjobban akkooor…, amikor tele van lila virággaaal. De ilyenkor is nagyon szereteeem, mert én ilyenkor is látooom a csodás lila virágokaaat, azokat, amik még neeem is nyíltak kiii…, csak később fognak, és csak néhány hétig pompáznaaak. Nagy öööröm ez mindig nekeeem – tette hozzá fejét kicsit leengedve, mert nehezére esett hosszan, egyhelyben tartania. Aztán folytatta: – És ha elvirágziiik majd a sok lila virááág, akkor is látom majd őőőket… és érzem az illatukaaat, akár hóesésben is… – Dorcsi amolyan bölcs mindentudás-féleséggel, csillogó szemekkel nézett ferdén, oldalvást Öcsire. – Öcsi látta Dorcsin a boldogságot, amint az orgonabokorról beszél, és arra gondolt, hogy milyen jó lehet csupán néhány hétig tartó orgonavirágzásból egész évben örömöt lelni. Sóhajtott egy nagyot, majd a kislányra nézett. Dorcsi érzett valami kimondatlan terhet Öcsin.

– Öcsiii! Miii van veeeled? Olyan fura vaaagy megiint. Egyreee többszööör látlaaak szomorúúúnak – kezdte a kislány, aki azonnal észrevette, hogy Öcsivel valami nem stimmel. Barna, őzikemetszésű szemei figyelemmel követték a fiú minden mozdulatát, talán gondolatát is, és aggódón egymás után kétszer is ráncba ugrottak szemöldökei.

– Semmi nincs. Csak elegem van. Utálok otthon lenni… – fakadt ki Öcsiből.

– Miiiért? – hangzott a várható kérdés.

– Utálok… Semmi se jó. Semmiben sem vagyok jó. Én mindig csak a „hülyegyerek” vagyok. Én úgyis kukás leszek vagy utcaseprő. Én mindig rossz vagyok, aki miatt a szüleinek szégyenkeznie kell. Semmit sem csinálok jól. Egy semmi és senki vagyok otthon. És „ha nem tetszik a rendszer, akkor takarodjak, ahova akarok”. Szóval elegem van! – most Öcsi Dorcsira nézett, és egy erőltetett művigyorral elhessegette a további kérdések lehetséges gondolatát is.

– És te, hogy vagy, Dorcsi? Sok locsolód volt már? Az illatokból ítélve jó sok lehetett! – tudatosan blokkolva ezzel a felszínes érdeklődéssel a további faggatózást.

– Iiigen, sok volt. De téged vááártalak már naaagyon, mert rooossz ééérzésem van veled kaaapcsolatban. Boooldogtalaaan vaaagy… – és Dorcsi őzikeszemei könnybe lábadtak.

– Hát, ezt jól látod – szakadt ki Öcsiből nyersen. – De rohadtul nem akarok erről beszélni. Megérted? Azt mondják, te olyan okos vagy! Én csak gondolom… érzem, de nem tudom. Hiszen én nem vagyok okos sem, mint tudjuk. De azt mondják, hogy te igen… és én hiszek nekik. Mármint azoknak, akik mondják rólad… tudod, a bátyáid… – kezdett Öcsi belezavarodni a mondandójába, mert nem akart arról beszélni, ami már a torkát szorította.

– Jóóó, Öcsiii! Ne mooondj seeemmit! De kééérhetek valamit? – kérdezte bátortalanul a kislány, Öcsi tekintetét keresve.

– Persze – mondta Öcsi, és belenézett a kislány Bambi-szemébe.

– Gyeeere, kérlek, ide. – Öcsi már fel is állt, azt gondolta, valamit oda kell vinnie vagy adnia Dorcsinak. De a kislány máshogyan folytatta. – Gyeeere, húzd ide a széééket, és kiiicsit fogd meg a keeezem – kérte Dorcsi. Öcsi, bár kissé furcsállta a dolgot, megtette.

Dorcsi keze hűvös volt a nagy meleg ellenére, és nyirkos is. Az anyjáéhoz hasonlóan vadócosan hullámos haja a melegtől a homlokára tapadt, a kerekesszék fejtartója miatt állandóan kócos volt. Öcsi jobb kezét fogta meg a saját jobb kezével, mint ahogy egy kézfogásnál szokták. Dorcsi alig mozdította meg a kezét, amúgy sem tudta mozgatni nagyon, csak hagyta, hogy a fiú kényelmes pózt keressen a saját kéztartásának. Öcsi a karját a kerekesszék karfáján támasztotta meg, és kezébe vette a kislány apró, hűvös, nyirkos kezecskéjét. A kertben a tavaszi dalolásban kiteljesedő madarak néhány pillanatra elhallgattak. Szinte érezték a csend súlyát. Marcsi sem neszelt a házban. Semmi sem mozdult. Mikor az énekesmadarak folytatták boldog csivitelésüket, Öcsi megkérdezte:

– És most? Most mi lesz?

– Csukd be a szeeemed, Öööcsi! – kérte Dorcsi. Az övé már csukva volt egy ideje.

Öcsi mindenfajta ellenkezés nélkül behunyta a szemét. Furcsa béke áradt szét benne, mintha visszalapozott volna valaki életének nagykönyvében. Azonnal látni kezdett tovább, de nem a szemével. A szemhéja elnehezülve zárta be őt abba világba, ahol a régi, de annál meghatározóbb, emlékezetes történés eseményei most felidéződnek. Kíváncsi volt…

Öcsi képtelen volt elhinni, hogy csukott szemmel is valóságosnak tűnő dolgok történnek a fejében, akár egy film, de ez a film ismerős volt számára, nagyon ismerős.

A nagyszüleinél van, az ő házuk udvarán. Hatéves volt ekkor. Öcsi eddigre beazonosította, hogy amit most lát, az már megtörtént vele. Ez a múlt egy darabkája. Ez egy szörnyű emlék lesz. Jól sejtette.

Az udvarban egy nagy, sötétkék autó parkol. A felnőttek a házban beszélgetnek, Öcsi egyedül téblábol a kertben, nyár van. Az udvarban egy diófa, alatta a nagyapja által készített pad áll üresen. A kisfiú az udvar porát rugdossa. Nagyon menni akar már… unatkozik. Sétál ide-oda, néha benéz a házba, hogy akik bent vannak, a szülei, a nővére, aki nem egész két évvel idősebb nála, és a nagyszülei, még valóban bent vannak-e. Mit csináljon, amíg kijönnek? Öcsike, aki még óvodába jár, ezen gondolkodik…

Ahogy rugdossa a port, a nyári szikrázó fényben megcsillan a sok ezer porszemen a nap sugara. Mintha csillámpor hullana alá, pedig ez csak piszok, por, de a gyermeki fantázia perspektívájából ez bizony csodatévő csillámpor! Tündérország. Ezt gondolja épp Öcsike hatéves fantáziájával, amikor észreveszi, hogy ez a csodapor a csodálatos sötétkék autóra száll, és most már úgy tűnik, mintha ez az autó egy csodaautó lenne… „Repülj autó! Repülj fel az égre!” – kiabálja az autónak Öcsi gondolatban, mosolyogva a bajsza alatt, szemeit sandán körbe-körbe forgatva, látja-e, hallja-e valaki.

A felnőttek még mindig beszélgetnek vagy éppen vitáznak valamin. Sosem lehet tudni. Öcsi egy hirtelen ötlettől vezérelve az autó oldalához sétál, a csillámport erősen fel-felrugdosva. Az udvar felvert pora az autó fényezésén pihen meg ismét. Mintha aranyszínű porcukrot szitáltak volna rá.

Öcsi kis mutatóujját előreszegezi, és ahogy látta az óvodában, elkezdi írni a fényezésre: „Ö”. Mikor végez a tojásforma Ö-vel, felnéz, hogy a szülei jönnek-e. Látja, nem. Folytatja: „C”. Ez a cica-betű. Kell még egy „S”, mert ez így együtt a „csö” betű. A végére egy bébikönnyű pálcikavonal „I”. Felolvassa a szót félhangosan: „Ö-CSI”. Leírta! Büszke magára. Még sehol senki. Hogy meg fognak lepődni, mert nem gondolják, hogy ő tud már kicsit írni, mert a Rózsika néni az oviban megmutatta, hogyan kell a nagybetűket rajzolni. És ő megjegyezte. Valami még kéne, gondolja, és biztos, ami biztos, odarajzol az „ÖCSI” mellé egy tökéletes létrát is, mivel az az óvodai jele.

A sötétkék autó fényes karosszériáján díszeleg annak bizonyítéka, hogy ő tud írni. Le tudja írni a nevét, amit a szülei biztosan nem is feltételeznek róla. Öcsi, munkája végeztével rövidnadrágjába törli kis koszos mutatóujját, éppen akkor, mikor az apja jön ki a házból, és meglátja a feliratot az autón: „ÖCSI”, és mellette egy háromfokú létra rajzát is…

– Mit csináltál, te kis hülyegyerek? – kérdi, de eközben már az autó mellett földre taszítja mellkasánál meglökve a kisfiút. Nem egyszer és nem kétszer, számtalanszor ver rá nagy, felnőtt erővel a porban összegömbölyödő kis Öcsire. Mikor már fárasztó neki hajolni, rugdosni kezdi a kis testet. Öcsi a földön a lehető legapróbb gombóccá gubózza be magát, hogy minél kisebb felületen érje őt az apja dühe. Mikor ez is fárasztó lesz a férfi számára, akkor a bokájánál emeli fel lógatva a fiát, hogy kézre essen valahogy ez a kis hülyegyerek, de aztán szándékosan leejti fejjel lefelé, így ismét a porban találja magát a kisfiú. Mit tehet mást, amilyen gyorsan csak tud, összegömbölyödik ismét. Mikor nem talál rajta ütni, rúgni való felületet az apja, mindezt még egyszer megismétli. Felemeli, és fejjel lefelé ledobja. Öcsi bebábozódva szorítja testét csomóba, lábait maga alá húzva próbálja megakadályozni, hogy apja harmadszor is megragadja a bokájánál és félkézzel a földhöz vágja. Inkább tehetetlenül állja a hátára, fejére mért ütlegelést és az oldalát érő rúgásokat.

Egyszer csak Öcsi nagyapja ugrik rá a fiára, és fogja le hátulról a kezét, ami még mindig ütné a földön remegve görcsbe gyűrődött Öcsit.

– Mit csinált ez a gyerek, fiam? Miért vered így? Embert ölt? – kérdi a nagypapa. Ekkor már a többi családtag – anya és nagymama, meg Öcsi nővére – is az udvaron van, és látják a földről feltápászkodó Öcsit, csóválják a fejüket, hogy Öcsi már megint rossz fát tett a tűzre, de látják a papát is, ahogy a fiát vonja kérdőre a brutális bántalmazás miatt.

– Vak vagy, öreg? Ide írta ez a kis takony, hogy „Öcsi”, és egy rohadt létrát is rajzolt ez a kis hülyegyerek – mondja az apa, miközben mérgesen porolja le a ruháját, ami piszkos lett, és amiért persze szintén Öcsi a hibás.

– És? Tudja a gyerek, hogy miért kapta a verést? – kérdi a nagypapa, aki még mindig erősen feldúlt állapotban van, de a fia nem válaszol. – Tudja? – kérdi megint, már üvöltve. Nem válaszol a felnőtt férfiember, a „felelősségteljes, következetes, mindent tudó” édesapa. A nagypapa ekkor az unokájához fordul, és kedves hangon, együttérzőn szól hozzá:

– Öcsikém, tudod-e, miért kaptad a verést? –