Oddfríður Marni Rasmussen

Addig nem

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-31-9

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Thorvald Steen: Den lille hesten

/Forlaget Oktober as, Oslo 2010/

Copyright

© Thorvald Steen, 2002

© Forlaget Oktober as, Oslo 2010

Hungarian translation © Vaskó Ildikó, 2023

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

This translation has been published

with the financial support of NORLA

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Tartalom

1241. szeptember 18.

1241. szeptember 19.

1241. szeptember 20.

1241. szeptember 21.

1241. szeptember 22.

Utószó:

Történelmi hazugság és regényigazság

Köszönet illeti az alábbi személyeket:

Sturla Þórðarson és Margrét rokonai,

valamint a reykholti Geir Waage,

Knut Storskald, Leonardo Amorosa

és Helena nővér.

A háború mindenhova elért. Még az Atlanti-óceánon található sziget, Izland északnyugati részén fekvő Reykholt birtokra is. A világ már csak ilyen, éljünk bármely pontján, bármely korban is. Az emberek romokat hagynak maguk után, melyek begyógyult hegekre emlékeztetnek. Álmodni egymásról, szeretni vagy akár embert ölni ősidők óta a vérünkben van, és épp oly könnyűnek tűnik, mint a tetteket szavakba foglalni. Most, amikor Reykholt városfalának maradványait tárják fel és ássák ki, nem csak a régi idők nyomai bukkanak elő. De testközelből érezni az embereket is.

1241. szeptember 18.

Senki sem tudhatja, mennyi ideje van még hátra az életéből. Ő is azt hitte, van még ideje bőven. Soha egy gondolatot sem szentelt annak, mit mond majd a végső, döntő pillanatban. Felöltözött, megfésülködött, majd egy kis vizet merített az ágy mellett álló dézsából. Odakint nyoma sem volt senkinek. Felnézett az égre, az ősi pergamenre, melyet a nap és a hold fest meg minden nappal és minden éjjel.

Snorri Sturlusonnak még öt teljes napja volt hátra az életéből.

Mint oly sokszor, most is váratlanul jutott eszébe Órækja. Jóllehet az ember felneveli gyermekeit, de nem biztos, hogy meg is érti őket. Egyetlen, még élő fia igazi bajkeverő volt. Szívesebben gondolt Margrétre, aki megígérte, másnap meglátogatja. Snorri maga elé képzelte a nő élénk szemét, a haját, fürge mozdulatait, kecses ujjait, mosolyát, és a csípőjét. Arra gondolt, milyen lesz majd csókolni keskeny ajkait.

Ugyanazon a reggelen, csupán egy napnyi lovaglásra Reykholttól döntés született arról, hogy Snorrit a Szent Móric-mise előtti éjszakán fogják megölni. Nem akadt senki, aki figyelmeztette volna. Természetesen voltak ellenségei, de ebben a pillanatban még csak nem is sejtette, hogy bárkinek eszébe jutna, hogy a tulajdon birtokán lógassa kötélre. A gyilkosok abban a biztos tudatban szőtték tervüket, hogy Hákon király teljes támogatását élvezik.

Snorri kitárta az ajtót, és reykholti birtokát szemlélte. Fújt a szél, a férfit lágy napsugár simogatta, az udvart pedig elárasztotta a reggeli fény. Körbeölelte a nap. A lankás lejtőn túl állt a szerszámoskamra, közvetlenül az üllő mögött, ahol Þorkell kovács szokta készíteni a nyílhegyeket. Þorkell termetes, széles vállú és ügyes kezű férfi volt, aki mindig készen állt segíteni, ha valamit meg kellett javítani vagy át kellett építeni a birtokon. Snorri beszélni szeretett volna vele. Miközben átsétált a letaposott réten, érezte, ahogy lábujjai összepréselődnek a borjúbőr cipőben.

Valamivel odébb a juhok legyező alakzatban gázoltak át az aranybarna mezőn, gyapjuk szürkés-fehér fényben fürdött. A birkáknak épp olyan megnyúlt ábrázatuk van, akár a vértanúknak, gondolta magában. De mit keresnek ilyen közel a tanyához?

Snorri odalépett a szerszámoskamra előtt álló kordélyhoz. Jobb mutatóujjával végigsimította a rudakat, hogy megnézze, vajon a reggeli pára hagyott-e maga után nedvességet. Ujjbegyével többször is végigsimította a faszerkezetet. Mi volt ez a zaj? A hang a kamrából jött. Esetleg Þorkell hajlított patkót az üllőn? Snorri közelebb ment. Nem kalapácsütés hangja volt. De akkor micsoda? Fürkészte a távoli, lankás síkságokat, a közeli patakot, a távolban hömpölygő folyót, mely a hegyekből eredt, és a gleccsereket a horizonton.

Mindig volt valami teendő, valami, ami javításra szorult a hatalmas birtokon. Snorri többször kérlelte Þorkellt, hogy ne dolgozzon olyan későig. De Þorkell ilyenkor csak elmosolyodott, és azt mondta, ne viccelődjön vele. Minden nap késő estig dolgozott, és utolsóként feküdt le. Másnap reggel pedig mindig Þorkell kelt fel elsőként. A kovácsműhelyben végzett munka fontos volt az önbecsülésének. Snorri tisztában volt ezzel. Egyidősek voltak, mindketten a hatvanas éveik elején jártak, de Þorkell lába még mindig fürgén mozgott. Snorri azért jött, hogy szép napot kívánjon neki és megköszönje mindazt, amit tett, valamint hogy megkérdezze, nincs-e valami különleges kívánsága.

Egy kis kedvesség sosem árthat. Snorri bólintott és magában motyogott. Igazi bizalmasok nyilván nem lettek azok után, hogy Snorri három évvel ezelőtt minden éjjel a férfi feleségével hált. Az asszony egy nap elszökött a tanyáról, és azóta senki sem látta. De Snorri remélte, hogy Þorkell már túltette magát ezen a dolgon. Időnként arra panaszkodott, hogy túl keveset keres. Snorri azzal válaszolt, hogy a szegénység egy lépés azon az úton, ami boldogsághoz vezet a következő életben.

Amilyen szerény fickó, Þorkell bizonyára azt válaszolja majd, hogy nincs szüksége, és nem is vágyik semmire. Snorri ezért azt találta ki, hogy egy ezüstpénzt hagy az ajtó előtt álló hordón.

Vajon a szél miatt nem tudta eldönteni, honnan jön a hang? A szerszámoskamra ajtaja zárva volt. Mikor körbement, látta, hogy a hátsó ajtót csapkodja a szél. Snorri megragadta. – Þorkell! – kiáltotta.

Nem kapott választ. Az ajtó előtt álló üllőn négy, kiegyenesített szög feküdt. Snorri szélesre tárta az ajtót. Az eszközök takaros rendben sorakoztak a falon. Kalapácsok, balták, árak, háncsolók és fűrészek méret alapján voltak felakasztva a hosszúfalra. Egy felborult fabögre árválkodott a hordón, közvetlenül az ajtónál. Snorri belépett. A kamra üres volt. Az ajtó becsapódott mögötte, és vaksötét lett.

– Þorkell! – szólt halk, bizonytalan hangon. Feltépte az ajtót, nehéz léptekkel átment az udvaron, és kiáltozott. Senki nem felelt.

Snorri mérgesen dobbantott a lábával. Hunyorgó szemmel fürkészte a birkákat a mezőn a végtelen kékségben. A kopasz dombhátat figyelte, mely egyetlen szál fa nélkül ívelt a gazdaságtól északra. Pillantása a száraz, szinte homokszínű pusztaságot pásztázta a dombhátság alatt. A föld ráncos volt, mint az öreg bőr egy száraz nyár után, tele repedésekkel és éles földrögökkel, melyek kemény kavicsként szúrták az ember talpát. Órækja nevét kiáltotta, és káromkodott egyet. Egy pillanatra felidézte emlékeiben a fiú anyját. Csak néhány éjszakát töltöttek együtt. Néhány hónappal később meglátogatta, akkor látta, hogy a nő kigömbölyödött. Mikor Snorri legutóbb Órækjával találkozott az unokaöccse, Tumi otthonában, a hangulat egyetlen alkalom erejéig kedélyes volt apa és fia között. Snorri letörölte az izzadságot a homlokáról és visszament a házba. Leült a hosszú padra, az asztalra könyökölt, összekulcsolta kezét és maga elé bámult.

Micsoda fiúval volt megáldva! Mivel érdemelte ezt ki? A legszörnyűbb az egészben, hogy egyre többször szorult ennek a gyilkosnak a segítségére. Órækja ráadásul szerette az apját. Mintha ez bármit is számított volna.

Csak nem néhány ló poroszkál odakint? Ilyenkor senki nem szokott menni sehová! Snorri egy mozdulattal felpattant, az ajtóhoz ugrott és feltépte. Futólag Þorkell hátát vélte megpillantani, ahogy teljes vágtában előre dőlt a lovon, arcát a ló sörényébe fúrva. Snorri felsóhajtott. Az elmúlt fél évben lába és bokája is megdagadt, és fogalma sem volt, mi ennek az oka. Þorkell és segédje, Sveinn, egymás mellett lovagoltak. Snorri utánuk kiáltott. Hiába, vissza se néztek. Senki más sem vette üldözőbe őket. A hosszú lávaalagút, Surtshellir irányába lovagoltak. A legmegbízhatóbb embere Reykholton kereket oldott, mindenféle magyarázat nélkül! Az inast, egy vörös hajú, piszkafa suhancot pedig bizonyára magával csalta.

– Árulók! – üvöltötte utánuk Snorri. – Tolvajok! Csőcselék! A legjobb kovácsa szó nélkül megszökött.

Snorri még egyszer Þorkell után kiáltott, mielőtt a lovak eltűntek volna. Miért nem tűnt fel neki eddig semmi? Hitetlenkedve meredt a porfelhőre, amit azok ketten maguk után hagytak. Snorri gyors léptekkel visszament a házba. Megállt az ajtóban. Mi van, ha valaki meghallotta kiáltásait?

Snorri ahhoz már hozzászokott, hogy Órækját nem tudja irányítani, de hogy még a saját szolgálói is így bánjanak vele, az már több a soknál! Talán a Margréttel való várva várt találkozás gondolata vonta el a figyelmét annyira, hogy nem érzékelte a helyzet komolyságát? A távolabbi házak felé pillantott. Jobb tenyerével végigsimította homlokát, majd arcát, végig a nehéz szemhéjakon, az erős orron és a szakállas állon. Kiáltson Kári után, aki a munkát felügyelte a birtokon? De ha most elkezd Reykholt házai között mászkálni, és kérdezősködni, a végén még azt hiszik, hogy valami nyugtalanítja.

Hányan is élnek összesen a birtokon? Kári biztos pontosan tudja. Nem ismert mindenkit, de legalább hetvenen lehettek az időseket és az ifjakat is beleszámítva. És közülük hányan szolgálók? Erre már egyáltalán nem emlékezett. Ahogy a Bessastaðiron, vagy a többi birtokon dolgozók nevére sem, ha már itt tartunk. Hogy is tudna mindent számon tartani?

A reykholti gazdaság, a régi egyházi hűbérbirtok központja nem volt különösebben nagy kiterjedésű, de jelentősége annál nagyobb. Éppen ezért vásárolta meg a földet 1206-ban. Sem a kinézete, sem a fekvése nem tűnt túlságosan vonzónak, de kedvező helyen feküdt. A nyugatra, délre és északra vezető utak a birtok közelében húzódtak. Nem könnyű megítélni, milyen gazdag valaki, de amikor Snorri a sánccal körülvett kátrányozott tetejű házakra nézett, tekintetében elégedettség tükröződött. Először az északi kapura pillantott, utána a délire. Épen, sértetlenül állt mindkettő. A házak egymás mellett sorakoztak, a sáncon túl pedig ki tudta venni a valamivel odébb békésen legelésző birkák és tehenek körvonalait. Arról, hogy testvére, Þórður, Reykholtot a magány várának nevezte, Snorri nem volt hajlandó tudomást venni.

Ez itt mind az övé. Hallveig két hónappal korábbi halála óta egyedül csak az övé. Harmincöt évvel ezelőtt vette meg Reykholtot Magnús Pálssontól. A gerendákat és a fatemplomot Norvégiából hozták. Minden úgy állt, mint azelőtt. Akkor meg miért is nyugtalankodik? Persze, fényűzőbb lett volna, ha a székhelye Bessastaðiron van, a tengernél. De nem, ő itt, az ország belsejében érezte igazán jól magát. Bessastaðiron még jobban fújt a szél. Snorri pillantását a gőz felé fordította, ami a sánctól néhány száz méterre, nyugatra fekvő gejzírből tört fel, Deildartunguhvernél. Mögötte, keleten felsejlettek a hóborította gleccserek. Elhatározta, soha nem fog elköltözni a reykholti völgyből. A völgy tulajdonképpen nem volt igazán mutatós vagy bármilyen szempontból figyelemreméltó. Még a reykja-völgyi folyó sem rajzolt különleges kanyarulatokat és nem ékesítették vízesések, a Hvítával ellentétben, ami minden tavasszal szeszélyessé és vaddá változott.

Minden olyan nyugodtnak és békésnek tűnt a birtokon. Senki nem jött, hogy megkérdezze, vajon miért lovagolt el a kovács. Behúzta hát az ajtót, és leült a hosszú asztal mellé.

Követte a múló pillanatokat. Egyszerűbb volt, mint tartalommal megtöltenie őket. Vonakodva felvette a pennát, és íráshoz készülődött. Miért is? Talán, hogy mégis értelmet adjon a perceknek. Semmire sem jutott. Egy árva szó sem került a borjúbőrre, csak egy bizonytalan rajz egy szemről. Saját magáról akart írni. Ha már más nem teszi meg. Lenne bármi oka arra, hogy az ország többi írástudójára hagyatkozzon? Az unokaöccse, Sturla Þórðarson nem volt éppen tehetségtelen, de amúgy sok jót nem nézett ki belőle. Szűkszavú volt, és amit mondott, az is gyakran beleveszett nagy, barna szakállába. De írni, azt azért tudott. Snorri az asztal melletti padra feküdt. Vajon, ha az ember elveszíti kapcsolatát a szavakkal, akkor lassan eltűnik az emberekkel való kapcsolata is? Nem. Meg kell írnia a saját sagáját. Így kezdődik majd: Élt egyszer egy ember, akit Snorri Sturlusonnak hívtak.

Mindig a priccsen szeretett pihenni. Lehunyta a szemét, aztán arra ébredt, hogy a padlóra zuhant. Ez korábban még soha nem fordult elő. Mi lesz vele, ha a teste sem engedelmeskedik már neki? De legbelül tudta, hogy ez soha nem történik meg újra.

A gondolat, hogy Margrét másnap meglátogatja, arra késztette Snorrit, hogy felpattanjon, ám ezt kicsit gyorsabban tette a kelleténél. Lüktetett a halántéka. Jobb kezével megtámaszkodott az asztalon. Csak lenne már holnap! Szédült. Bizonytalan léptekkel az ágyig botorkált, és lefeküdt anélkül, hogy levetkőzött volna.

Snorri nem csak szeretőként vágyakozott Margrét után. A nő más téren is olyan hatással volt rá, ahogy korábban még soha senki más. Azt állította, hogy a férfi tisztességtelen történetíró. Úgy vélte, Snorri, az egyházhoz hasonlóan, elárulta korábbi szövetségeseit Konstantinápolyban, a keresztes hadjáratok idején. Margrét elzarándokolt Rómába, és útja során számos konstantinápolyi és bizánci menekülttel találkozott. Pontosan tudta, miről beszél. Mikor először hozakodott elő a vádjaival, Snorri szemrehányást tett, hogy a nő bizonyára nem is szereti őt. Mire Margrét azt válaszolta, hogy éppen azért mondta el a véleményét, mert szereti.

Amikor először találkoztak, Snorri korántsem lobbant azonnal szerelemre az asszony iránt. Az volt a benyomása, hogy Margrét férje, Egill Hallsteinsson, ügyesen a saját céljainak elérésére használja a nőt. A férfi Snorrit nagyhatalmú, befolyásos szövetségesnek tekintette az Alþing, az izlandi parlament számos szavazásán. Snorri azt gyanította, hogy Margrét nyájas pillantása és nevetése a gazdagságának és a hatalmának szól.

A sagában, amelyet önmagáról fog írni, elsősorban az utóbbi évekre akarja fektetni a hangsúlyt. Az utóbbi öt évben egész Izlandon nem akadt senki, akiről több rosszindulatú pletykát terjesztettek volna, mint róla. Nem éppen neki, aki valóban tud írni, kellene fellépnie ezzel az álnoksággal szemben? Az utókornak legalább lenne egy biztos forrása arról, ki is volt ő tulajdonképpen. Miután Hákon király megölette Skúli herceget, Snorri sok ellenséget szerzett magának. Tudta, hogyan vághatna vissza nekik. Név szerint fogja említeni őket. Először is nyilvánvalóvá kell tennie az izlandiak számára, ki volt ő és mit ért el a nagyvilágban. Snorri Sturlusont ugyanis nem csak Izlandon ismerték. Észak legnagyobb részén, de olyan városokban is, mint Visby, Riga, Lübeck, Párizs, Róma, Novgorod és Konstantinápoly is ismerték a nevét, legalábbis bizonyos körökben. Tisztában volt vele, hogy ezt nem az írói tehetségének, sokkal inkább az izlandi és norvégiai politikai befolyásának köszönheti. Ennek köszönhetően vált gazdagsága és stratégiai képessége széles körben ismert. Azoknak, akik hatalomvággyal és cselszövéssel vádolják, választ kell kapniuk. Befolyása idővel jóval messzebbre nyúlt, mint abban a 12 évben, amikor törvénymondóként Izland választott vezetője volt.

Rómában, a pápa köreiben úgy emlegették, mint a „tenger hercege”. A pápa rendszeresen kapott értesítést a nidarosi és lundi püspökségtől, melyek Snorri kiválóságáról számoltak be. Erről a honfitársainak is tudomást kell szerezniük. Bár a leghíresebb műveit azokban az években írta, amikor hatalma csúcsán volt, ezeket más nyelvekre nem fordították le. De csak várjatok! Majd eljön az annak is az ideje. Talán az Ifjabb Edda lesz az első, a skald művészet tankönyve, amely az óészaki mitológiáról is áttekintést ad? Vagy a Heimskringla, a norvég királyok története, amiben a Szent Ólafurről szóló sagával volt a legjobban megelégedve?

Miért kellene kesztyűs kézzel bánni az ellenségeivel? Tökéletesen tisztában volt vele, miket terjesztettek róla. Nem a történész és szerző Snorriról írtak ocsmány dolgokat, hanem a cinikus apáról. A kapzsi mostohaapáról. Hákon király hűtlen alattvalójáról szóltak a becsmérlő írások. No meg aztán a nőcsábászról, aki mások feleségeit csábítja el. Még a Sturlungok sem kímélték – a saját nemzetsége. Ha nem említené név szerint az ellenségeit, akár ártatlanok is gyanúba keveredhetnének.

Először Órækjáról szeretne írni. A fiával való viszonyáról keringett a legtöbb szóbeszéd. Nem titkolta, mennyire szerette elsőszülött fiát, Kicsi-Jónt. Snorri állandóan arra emlékeztette Órækját, hogy Kicsi-Jónra mindenki felnézett. Órækjának nyilvánvalóan feltűnt a komolyság apja hangjában, mikor őszinte szívvel mondta, hogy hiányzik neki Kicsi-Jón.

Vajon milyen mélyen tárhatja fel az Órækjával folytatott szigorúan bizalmasan beszélgetéseiket? Ezek általában úgy indultak, hogy Snorri elmagyarázta, ha ettől vagy attól a személytől nem szabadulnak meg, az egész családi vagyon veszélybe kerülhet. Mikor már mindent elmondott, ezekkel a szavakkal veregette vállon Órækját: – Ne csinálj semmi bolondságot! A fiú ritkán értette meg, mire gondol az apja. Órækja csodálta őt, és hálás volt, amiért apja nem volt képes ölni. Snorrival ellentétben Órækja szinte mindig csendes volt. Egyáltalán nem volt tehetségtelen, de nem volt tapasztalata arról, milyen mámorító érzés szavakkal megsebezni valakit. Órækja hajtotta végre a gyilkosságokat, melyek apja szerint szükségesek voltak, hogy megőrizzék vagy kiterjesszék az ő és családja hatalmát és gazdagságát. Fia volt a meghosszabbított karja. Vajon mi lenne, ha Órækja egy nap ráébredne, hogy a férfi soha egy cseppet sem törődött vele. Snorri elegánsan kanyarította oda fia nevét. Az visszabámult rá. Ennél tovább nem is jutott.

Az utolsó évben egyre több ellenséget szerzett.

Hallveig Izland leggazdagabb asszonya volt, aki két felnőtt gyermeket hozott a házasságukba, Klængurt és Ormurt. Felesége halála után Snorri nem hívta össze a fiúkat, hogy megossza velük a jelentős örökséget. Minden jel arra utalt, hogy ő maga szándékozik megtartani a teljes hagyatékot. Három veje, Gissur, Kolbeinn és Árni eleinte szerették a férfi lányait, és nagyra értékelték a megbecsülést, amit a családba való beházasodás hozott magával, de néhány év múlva ők is Snorri ellenségeivé váltak. Úgy vélték, elárulta őket, amikor már nem voltak többé hasznára.

Egy jelentős összegért és a hűbéresi címért cserébe Snorri megígérte, hogy Norvégia uralma alá vonja Izlandot. Több mint 20 év telt el azóta, hogy ezt az ígéretet tette. Három évvel korábban a király azt kérte, hogy Sighvatur, Snorri fivére, és Sturla, az unokatestvére, kísérjék a férfit Norvégiába. Ez alkalommal a feladatot valaki olyannak adta, aki elég becsvágyó volt ahhoz, hogy Izland legbefolyásosabb embere akarjon lenni.

Aztán ott voltak még a megcsalt férfiak, mint Þorkell, a kovács, és Margrét férje, Egill. Az utóbbi egy agg nagybirtokos, akinek minden oka megvolt rá, hogy holtan akarja látni Snorrit, lehetőleg egy becstelen gyilkosság által.

Minden ellenségéről írni akart, és természetesen Margrétről is. Oly sok évet elvesztegettek! Élete hátralévő részét vele akarta leélni. Kinyújtózott az ágyon, ami keservesen megnyikordult alatta. Ez volt az utolsó, amit hallott, mielőtt elaludt volna a délután közepén.

Snorri semmit sem sejtett abból, mi rá vár. Két férfi settenkedett a házfal mentén, míg a szoba elé nem értek, ahol Snorri aludt. Hallották a horkolását. Óvatosan kinyitották az ajtót. A magasabbik egy pillanatra megállt az árnyékban, és az udvart kémlelte. Majd óvatosan közelebb lopódzott Snorrihoz. Jobb kezében egy fadorongot és egy rongyot tartott. A másik férfi az ajtónál őrködött. Folyamatosan kifelé pillantgatott. Még soha nem járt Reykholton, és Snorrit is csak messziről látta. Most pedig ott feküdt előtte a skald, és tátott szájjal, mélyen aludt. A nagytermetű férfi Snorri fölé hajolt, hogy megbizonyosodjon róla, valóban alszik-e. Snorri oldalra fordította a fejét. Az ajtónál álló férfi visszafojtotta a lélegzetét.

– A kötelet – suttogta az ágynál álló férfi.

A másik biccentett és két lépést tett felé. Snorri megemelte a fejét, és valami érthetetlent motyogott. A férfi erőteljesen megmarkolta a dorong nyelét. Amint Snorri a másik oldalra fordította a fejét kiáltás hallatszott odakintről.

– Hé, ki van ott?

Mielőtt Snorri teljesen magához tért volna álmából, azok ketten már el is tűntek a szobából, és óvatosan becsukták maguk mögött az ajtót. Ahogy elosontak Gyða, a legfiatalabb szolgálólány mellett, az Izlandon közismert férfi odavetette, hogy amennyiben a lány, vagy bárki más elárulja őt, meghal, mielőtt a nap lemegy. Odasúgta azt is, ki küldte őket. A lány elsápadt. Snorri felkelt, megrázta a fejét, és az ajtóhoz csoszogott. Odakint csak Gyðát látta.

– Mintha hallottam volna valamit.

Gyða megrázta a fejét.

– Bizonyára csak álmodtam.

A lány bólintott. Látta, hogy a férfiak a templom mögött felpattantak lovaikra és várakoznak. Amint tiszta lesz a levegő, visszalovagolnak majd a megbízójukhoz.

Snorri nyugodt lépésekkel az istállóhoz sétált. Megfordult. Gyða addigra már eltűnt. A félhomályban tizennégy ló körvonalát vette ki. Kári elmondása alapján tizenhatnak kellett volna lennie. Csak egy lovat ismert igazán közülük. Amelyik a legkisebb volt és a legközelebbi karámban állt. Odament hozzá.

– Köszönöm, Sleipnir. Köszönöm, hogy te még itt vagy, mondta.

A kis ló megemelte a mellső lábát, és jobbra-balra dobálta a fejét. Üstöke egyenesen csüngött lefelé. Felnyerített. Snorri nyugodt hangon beszélt hozzá, és többször megpaskolta. További nyugtató szavakat mondogatva kihátrált az istállóból. Senki nem várt rá odakint. Még Kári sem, pedig neki állandóan felügyelnie kellett a lovakat. Két férfi és két ló eltűnt. Természetesen visszajönnek majd. Ebben biztos volt. Még így is maradt elég embere, több mint elég, hogy biztonságosan működtessék a gazdaságot. Ehhez kétség sem férhetett. Ugyan nem volt könnyű olyan hozzáértő kovácsot szerezni, mint Þorkell, de legfeljebb majd hozat át egyet Norvégiából.

Snorri felnézett a templom felé, az északi kapu irányába. A templomhoz legközelebbi kis ház nyitott ajtaján át látta, hogy valaki megmozdul. A pap volt az? Biztos csak képzelődött.

Már későre járt. Miért nem dolgoztak többen? Rájuk kellene szólnia? Hogy venné az ki magát? Talán néhányan már megtudták, hogy Þorkell elszökött? Mit mondjon nekik? A birkák közelebb jöttek a tanyához annak reményében, hogy zamatos füvet találnak. Orrukat úgy nyomták a száraz talajhoz, mintha mi sem történt volna. Mikor végre találtak valamit, lehajtották a fejüket és beleharaptak. Megemelték, és néhányszor megrágták a száraz, sárga füvet, mielőtt ismét nyugodtan és méltóságteljesen lehajtották volna a fejüket, hogy nyelvükkel zöld fű után kutassanak tovább. Ezt fogja tenni: elfogadja, hogy emberei elszöktek, és úgy tesz, mintha nem izgatná magát miatta.

Most is annyi tehén volt a legelőn, mint korábban? Felállt és számolni kezdett. Bal kezével eltakarta a napot, ami arany sugaraival megvilágította a nagy, szürke eget. Jobb kezével pedig az állatokat számlálta. Hatvanig jutott. A kis felhők hasadozó vitorlával tűntek el a horizonton. Bessastaðiron több tehene volt, de nem kéne itt is lennie még néhánynak? Még egyszer nekiállt, és számolni kezdett. Megint csak hatvan lett. Nem hatvankettőnek kéne lennie? Elloptak volna kettőt? Nem tehetett úgy, mintha aggódna, ha egyszer arra sem emlékezett, hány tehene volt. Bele kellett nyugodnia, hogy hatvan állat volt a látóhatáron belül. Ezt a számot könnyű volt megjegyezni: pont ennyi borjúbőr szükséges egy fél könyv megírásához.

El kell foglalnia magát valamivel. De mivel? Bemehetne a házba. Miért ne találhatna valami kellemes tevékenységet? Előkészíthetné például az ünnepi ruháit másnapra. Az emberek bizonyára nyugtalankodnak, ha azt látják, hogy itt bolyong a házak között. Amint bemegy, minden bizonnyal folytatják a napi teendőiket.

El kell érnie, hogy az emberek azt higgyék, Þorkell az ő beleegyezésével lovagolt el. Mondhatná, hogy északra küldte egy megbízatással. Háború dúlt a nemzetségek között, senki nem merne kérdezősködni. Muszáj bemennie. Nem ólálkodhat a házak között. Emelt fővel, méltósággal kell járnia. Mostantól mosolyog és barátságosan szól mindenkihez, aki szembe jön.

Amikor a bejárati ajtó felé fordult, ismét megpillantotta Gyðát, amint gyors léptekkel távolodott a főépülettől. Snorri utána kiáltott. A lány futólag rápillantott, mielőtt újra előre szegezte volna a tekintetét és továbbment, némileg lassabban. Azt hitte, nem fog még egyszer utána kiáltani?

– Gyða!

A lány megtorpant. Ahelyett, hogy odament volna hozzá, csak álldogált egyhelyben. A haja szőke volt, két vaskos copfba fonva hordta. A kerekded lány arca rendszerint üde és kipirult volt, és egyből válaszolt, ha kérdezték. Most azonban sápadt volt és hallgatag. Snorrinak feltűnt, hogy szokásával ellentétben most nem nézett a szemébe. De nem tette szóvá. Látta talán, amint Þorkell kilovagol a tanyáról? Snorri nem kérdezte, miért siet ennyire. Valami másról kellett beszélnie. Mesélni kezdett arról, mennyi gondot okoz számára Órækja. A lány szó nélkül hallgatta.

Ott állt, és úgy nézett Gyðára, mintha nem is ismerné. A saját fiának lett talán elege belőle? Hogy jut odáig egy fiú, hogy elege lesz az apjából? Ha Snorrit elteszik láb alól, Órækja örökli fél Reykholtot, Bessastaðirt, és sok minden mást is.

A fia mindig úgy próbált érvelni, ahogy szerinte apja tette volna, de belebonyolódott a mondataiba, még mielőtt bármi értelmeset szólt volna. És amit végül sikerült kinyögnie, azzal mindig elégedetlen volt. Az apja biztos sokkal jobban fogalmazott volna. A gondolat, amit közölni akart, még világosnak tűnt, amikor szóra nyitotta a száját. Ám végül a szavakból hosszú, zavaros mondatok lettek, és még hosszabbá váltak, amikor látta, hogy apja értetlenül rázza a fejét. Így volt ez mindig, egészen Órækja gyerekkorától fogva.

Snorri még mindig Gyðát bámulta. Hát persze, hogy magával ragadta a látvány. A lány a húszas évei elején járt. Feltűnt neki, hogy a tanyán sokan piszkálják, mert sántít. Különösen azok, akiknek nem volt veszteni valójuk, vagy még lentebb álltak rangban, egész pontosan a két rabszolga. Szívesen móresre tanította volna őket! De Gyða minden alkalommal arra kérte, ne büntesse meg a két gyáva semmirekellőt. A lány igazán kellemes látványt nyújtott, ahogy ott állt bal lábára nehezedve, hogy sérült jobb lábát kímélje.

Snorri alaposan szemügyre vette Gyða arcát. Ha nem lett volna Margrét, kellemes lett volna, ha ő vár rá az ágyban. Hirtelen feltörtek belőle a szavak. Elmesélte, hogy Órækjának mindig is gondjai voltak a lányokkal, a cselédekkel és másokkal is. Már reykholti gyerekkorától kezdve szemtanúja volt ennek. Órækja szinte hozzá se mert szólni a lányokhoz. Évekig csak kerülgette és messziről nézegette őket. Már pedig ő maga úgy vélte, hogy közelről szemlélni a lányokat pont olyan szokványos, mint a kenyér és a tej. De ha az ember soha nem kerül lányok közelébe, a sóvárgás túl nagy lesz. Amikor Órækja azt látta, ahogy egy lány lehajol, hogy ruhát mosson a patakban, hátraveti a haját, vagy a fél lábát fellendíti a lóra, nyugtalanná vált és az arca úgy kikerekedett, mint egy üreg a mezőn, amelybe besurrant egy egér.

Snorri remélte, hogy ez a bizalmas vallomás meghozza majd Gyða kedvét, és elárul egy s mást Þorkellről. Ám a lány egész testtartásán látszott, mennyire mehetnéke van. Miután Gyða egy szót sem szólt, csak a fejét rázta, vagy bólogatott, Snorri végül feladta. Azzal nyugtatta magát, hogy a lány minden valószínűség szerint semmit sem látott.

Néhány nappal később Gyða és Kári erről a különös szóváltásról beszélgettek, mialatt a nagy skald holtteste fölött álltak és bámulták. Gyða elmesélte, hogy Snorri utolsó szavai hozzá úgy szóltak, felejtsen el mindent, amit mondott. Majd bizonytalanul elmosolyodott, mintha kételkedett volna a lányban. Gyða megkönnyebbült, hogy Snorri nem kérdezte ki pontosan, mit látott. Olyan gyorsan igyekezett a díszterembe, ahogy csak tudott, és úgy tett, mintha ott lenne valami dolga.

Snorri bement. Olyan nyughatatlan volt! Megállt az íróasztalnál. Írjon egyáltalán a gyerekekről? Talán csak Kicsi-Jónról és Órækjáról? Mi legyen a másik hárommal? Egyikük sem értett az íráshoz. Mire tanította meg őket? Ő maga háromévesen már apja, Sturla Þórðarson előtt ült a lovon, úton a nyugat-izlandi Hvammurból az egész lent, délen fekvő Oddi városába. Öt nap lóháton, egyre messzebb anyjától, Gudnytól. Egy Jón Loftsson nevű emberhez tartottak, aki akkor, 1181-ben, a legbefolyásosabb férfi volt az országban. Jón magára vállalta, hogy felneveli Sturla legfiatalabb fiát. Snorri apjával együtt átlovagolt folyón, pusztán, réten és völgyön, míg végül megérkeztek a férfihoz. Ahhoz, aki majd néhány év múlva latinra és más nyelvekre, teológiára és földrajzra oktatta, mesélt a párizsi egyetemen zajló nagy vitákról, csillagászatról és a córdobai egyetemen oktatott tudományokról, Konstantinápolyról nem is beszélve, ahova izlandiak és norvégok több száz éve utaztak.

Oddiban hallott először Jeruzsálemről, a Jordán folyóról, Jerikóról és Rómáról. És Londonról, és a pekingi selyemútról, és Dublinról. De jó is lenne elmenni ezekre a helyekre, és megtanulni a kelták nyelvét és történetét! Oddiban tanult meg írni, testével a borjúbőr fölé hajolva, jobb kezében libatollat tartva. Először egy betűvel kezdtek, azt követte a többi, egy egész szó, és végül egy mondat. Jónnál lehetősége adódott az Izlandon megtalálható könyveket elolvasni. Nevelőapja beszerezte neki Ezópusz meséit, Donatus és Priscianus latin nyelvtankönyveit. Phüsziologosz írásait olyan állatokról, amiket Snorri már látott, és olyanokról, amikről még csak nem is hallott soha. Enciklopédikus műveket és számos teológiával foglalkozó írást, Trója népének történetét, Péter és Pál apostolról szóló történeteket, lexikonokat, a világ történelmét és még sok egyebet.

Rápillantott a saját Phüsziologosz példányára, és kinyitotta az előszónál, ahol a római Bestiárium címre utaltak. Találomra lapozgatni kezdte. A könyv azokon az oldalakon nyílt ki, amiket a legtöbbször fellapozott: MÉH. A Szentlélek jelképe, a virágok illatából él, a tisztaság és mértékletesség szimbóluma. BAK. A tüzes, öklelő, párzásra mindig kész. BAKVÉR képes feloldani a gyémántot. HEGYI KRISTÁLY a gyémánthoz hasonlóan a Nap megtestesítője az ördöggel szemben. És lám! EGYSZARVÚ, a különleges teremtmény, nem összetévesztendő a narvállal, amit néhányan az egyszarvú szarvának hisznek, hát nem. Közelebb hajolt a könyvhöz és az állat rajzára bámult, homlokán a szarvval, négy lábbal. Senkit nem ismert, aki találkozott volna ilyen lénnyel. Ha az egyszarvú szüzet lát, menten odamegy hozzá, lefekteti a fiatal lányt, és fejét a szűz ölébe hajtja, olvasta. ÁLOM. Az álom szárnyas zsenialitása. KROKODIL. Az iszapból emelkedett fel. OROSZLÁN. A sashoz hasonlóan anélkül tud a napba nézni, hogy hunyorognia kellene. A farkával képes eltüntetni nyomait. Gyorsan visszalapozott a leopárd rajzához, mielőtt tovább lépett volna a PAPAGÁJHOZ és PÁVÁHOZ. Itt megakadt a szeme a HIÚSÁG és ISTEN SZEME szavakon. Rápillantott a szánalomra méltó szemre, amit a borjúbőrre firkantott. Ma már biztos nem ír többet. Ma, ismételte meg magának, mintha még számos nap jönne ezután. Tekintete átfutott a TEKNŐS, STRUCC, TIGRIS és DARU címszavakon, aztán letette a nagy könyvet. És ő mégis mit adott a saját gyermekeinek?

Snorri kifulladva ismét leült a hosszú asztalhoz. Igazán nagyszerű, hogy Margrét meglátogatja. Bárcsak ne beszélne egész idő alatt Konstantinápolyról és 1204-ről. Az pedig végképp nem tesz jót a dolognak, hogy fájdalmasan igaza volt. Tisztán látta maga előtt az arcát. Holnap majd megérkezik, leszáll a lóról, megöleli, félresimítja a hajat a homlokáról és ránéz a zöld szemével. Felemelte a kalapot, amit majd érkezésekor viselni fog, leporolta és jobb kezébe fogta. Kinyitotta az ajtót és kilépett a ház előtti kövekre. A kalapot könyörgő gesztusként tartotta az ég felé. Ismét bement, és letette.

Elfelejtette levágni a haját. Belemarkolt a tincseibe. Fogta az asztalon fekvő három olló közül a leghosszabbat, odament a tűzhelyhez, leguggolt, tükörként használta az új, fénylő üstököt. Óvatos ujjakkal a nyakában lógó hosszú hajhoz közelítette az ollót, néhány pillanatig habozott, majd belevágott egyszer, kétszer, háromszor, négyszer. Aztán letette az ollót és hosszasan szemlélte tükörképét, mielőtt felállt és félrefésülte szőke, szürke és fehér hajszálait. Ismét letérdelt és megnézte magát. Margrétnek nem lesz oka az elégedetlenségre.

Mindenképp beszélnie kell Kárival! Fázott. A kék kabátot ráhúzta az ingére. Rögzítette a csatot a vállán. Snorri hosszú léptekkel a csűr felé indult, ahol Kári általában tartózkodni szokott. Megállt a réten, és az istállófiú után kiáltott. Először a csűr, majd az istálló felé pillantott. Kári mindig idekint csutakolta le a lovakat. Most sem a lovakat, sem a fiút nem látta sehol. Mi ütött ebbe a kölyökbe, a csűr ajtaja is nyitva volt! Pórul járhattak volna, ha az állatok betévednek, és elkezdik megdézsmálni a téli takarmányt. Snorri bezárta az ajtót. De mi mozog ott a csűr jobb sarka mögött? Bizonyára Kári az. Elbújt volna? Snorri olyan gyorsan ment, ahogy csak tudott. Nehezen vette a levegőt, és várt, míg a légzése helyreállt, majd hátra lopódzott a sarkon túlra. De senkit nem látott. Ekkorát csak nem tévedett? Tovább osont a következő sarkot megkerülve. Egy ág reccsenése hallatszott. Snorri próbálta még gyorsabban megkerülni az épület déli sarkát. Kári a hátán feküdt és a térdét fogta.