Könyv Guru

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Állatkommandó 2.

– Eltűnt, ellopták, elveszett! Riadóóó! Hol van az Állatkommandó?

Nagy tömeg gyűlt össze az állatkommandósok viskója előtt. Egymás szavába vágva rikácsoltak kicsik és nagyok, zajongtak és zúgolódtak, fortyogtak az indulatok.

– Hékás, mi ez a csoportos csendháborítás? – vonult ki a tömeg elé Gizda, az Állatkommandó kandúr-pandúrja. Őt követte Melák, a bivalyerős nagykutya és Csúzli, a mesterlövész papagáj.

– Csendet! – bődült egy nagyot Melák. De meg sem kellett volna szólalnia, mert ahogy előrelépett, mindenki behúzta a nyakát, és rögtön elhallgatott. „Hűha, mekkora egy hústorony, jobb lesz szót fogadni, és nem lapossá válni a mancsa alatt” – gondolták a népek.

– Pardon – jött mégis egy bátor hang a tömegből, és a hangot hamarosan követte egy test is. – Mr. Hústorony, vagyis Mr. Melák, engedje meg, hogy magyarázattal szolgáljak. Először is bemutatkoznék. A nevem Vizes B. Ödön, én volnék a város vízügyi felügyelője. A botrány kitörésének az az oka, hogy elromlott a kívánságkút.

A kívánságkútról tudni kell, hogy az a város legszuperebb helye. Egy csodaszép kis zöld parkban csobog, balra tőle akácfák álldogálnak, jobbra pedig egy kürtőskalácsos nénike. Arra már senki sem emlékszik, hogy mikor és hogyan került oda, mármint a kívánságkút, nem a nénike. De azt mindenki tudja, hogy ha behunyt szemmel kíván valamit, és bedob egy érmét a kútba, teljesülni fog a kívánsága. Legalábbis eddig így működött.

– Kedves Bödön – nyitotta flegmán a csőrét Csúzli. – Ha elromlott a kút, hát ugrasszon egy vízszerelő szakit, majd az kiszivattyúzza és megfúrja-faragja. Egy csőtörés miatt nem kellene felvonulást rendezni hajnali tíz órakor, amikor még minden jómadár mélyalvásban hortyog.

– A nevem Ödön, nem Bödön, bár ez most mellékes. A fő, hogy sajnos nem vízügyi a probléma, azzal én is elbírnék – húzta ki magát büszkén a vízügyi felügyelő, majd rögtön magába roskadt, és gondterhelten összeráncolta a homlokát. – A kívánságok körül van igen nagy galiba.

– Milyen liba? – hökkent meg a nagy Melák.

– Ga-li-ba. A kívánságkút nem teljesíti a kívánságokat. Vagyis teljesíti, de nem a kívántakat. Kész káosz van a városban, le is kellett zárni a kutat.

– No de mi a konkrét szitu, ismertetné a tényeket? – kapta elő Gizda a jegyzetfüzetét, hogy gyors macskakaparással rögzítse a történteket.

Mielőtt azonban a felügyelő felszólalhatott volna, a kis Peti kezdett el panaszkodni.

– Kiskutyát kértem szülinapomra a kívánságkútnál. Olyan kis kerek pocakosat, lógó fülekkel, gombszemekkel és csóváló farkincával. Olyat, mint a nagy Melák, csak kicsiben és cukiban. Erre egy rénszarvast kaptam. Anya azt mondta, hogy ezt nem hajlandó sétáltatni, és összeszedni utána a kakit.

– Hohó, a rénszarvast én kértem! – jelentkezett a tömegből a Mikulás.

– Neked adom, Mikulás bácsi – csillant fel Peti szeme –, de akkor hozol nekem kiskutyát?

– Mi történt a rénszarvasaival? – mérte végig a télapót Csúzli. – Megette őket?

A Mikulás úgy nézett az állatkommandós papagájra, hogy sejteni lehetett, idén a rosszak listájára teszi, de azután végigsimította nagy, terebélyes hasát, és bűnbánóan hümmögött.

– Hmm… Talán egy kicsit többet ettem a kürtőskalácsból, tejcsokoládéból, vaníliás karikából, gumicukorból, vajkaramellából, nápolyiból, gyümölcszseléből, cukormázas drazséból. Felszaladt rám néhány pluszkilócska. A két rénszarvasom már nem bírja húzni a szánkót, ezért akartam egy harmadikat. De csak egy szobabiciklit kaptam.

– Biztos, hogy elromlott a kívánságkút? – kérdezte Csúzli. – Mégiscsak jobb a bicajt hajtani, mint szegény rénszarvasokat. Nem ártana leadni azt a felszaladt néhány plusztonnácskát.

Mielőtt a Mikulás bármit felelhetett volna, a tömegből egymás után jelentkeztek a panaszosok:

– Ellopták a múzeum leghíresebb festményét!

– Elveszett az anyám tyúkja!

– Elkötötték a tűzoltóautómat!

– Eltérítették a hat húszas gyorsvonatot!

– Nekem meg a menyasszonyomat!

– Nekem meg eltűnt a hajam!

Mindenki döbbenten meredt a kopasz rikoltozóra.

– Na, jó, a hajam már több éve kihullott, de akkor is hiányzik – szomorkodott a hajtalan Gyuri bácsi. – Fiatal koromban csak úgy lobogott a szélben…

– Akkor elvállalják az ügyet? – fordult az állatkommandósok felé Vizes B. Ödön, a város vízügyi felügyelője.

– Ha ez a kívánsága, naná, hogy teljesítjük! – bólintott rá Gizda. – A kopasz ipsének meg adjon valaki egy kalapot!

Így hát az Állatkommandó elvállalta az esetet. Nyomozásba kezdett Melák, a legerősebb bűnügyi szagértő, Gizda, a folyton gizdáskodó, vagány kis macsek és Csúzli, a szárnyas fejvadász, a papagáj, aki mindenre nagy ívben tojik. És mindig célba is talál.

Elsőként terepszemlére indultak a kívánságkúthoz. Az állatkommandósokat kitartóan követte a tömeg. Sokan közülük úgy érezték, itt az ideje összefogni és segíteni. Lefogták hát a Mikulást, aki éppen egy taxinak integetett, mert lusta volt gyalogolni. Biztatták a sétára, és különféle fogyókúrás tippekkel segítették menet közben. Fitt Ede, az iskola tornatanára volt a legeredményesebb segítő, mert amíg előadást tartott a rendszeres testmozgás és a brokkoli karcsúsító hatásairól, a Mikulás olyan szapora léptekkel menekült előle, hogy elsőként ért a célba.

A kívánságkút ugyanolyan szépen csillogott, mint máskor, a vízbe dobált sok kis érmén csak úgy szikrázott a napfény. De most senki sem állt behunyt szemmel, kívánságot rebegve a kút mellett. Vagyis mégis. A lezárt kívánságkutat rendőrök őrizték, Cövek főhadnagy és Bátor őrmester. Egyikük éppen csukott szemmel hortyogott, másikuk a kürtőskalácsos nénikét szuggerálta korgó gyomorral. Persze nem a nénikét kívánta megenni, hanem a friss, forró, fahéjillatú süteményeit.

– Főhadnagy! – bökte oldalba hortyogó felettesét Bátor őrmester. – Tisztelettel jelentem, gyalogos tömeg közelít rohamtempóban. Egy atlétatrikós, izmos egyén brokkolinak álcázott fegyverrel üldözi a Mikulást, őket követi a sátán kutyája, hátán egy körmeit reszelgető macskával. Egy feltűnően kopasz személy próbál szabálytalanul leelőzni egy rénszarvast, aki felett egy színes szárnyas köröz szabályos alakzatban. Leadjak egy figyelmeztető lövést?

– Bátorság, fiam! – ásított egy nagyot Cövek főhadnagy. – Szedje össze magát, és álljon be a napról az árnyékba! A napszúrástól képzeleg itt marhaságokat.

– Igenis, főhadnagy! – vágta vigyázzba magát Bátor őrmester az akácfa árnyékában. – Azért megkínálhatom vízzel a Mikulást? Nehogy mán szomjan haljon, karácsonyra szeretnék egy új videójátékot kérni.

– Mit játszik itt az idegeimmel, hadnagy? – nyitotta ki szemeit Cövek főhadnagy. Éppen időben, hogy elkapja a ziháló Mikulást.