részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sarah Pearse: The Retreat

Copyright © Sarah Pearse Ltd 2022
All rights reserved.

Borítóterv © Ervin Serrano
Borítófotók © Getty Images, Shutterstock

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 239 3

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Vereckei Andrea
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Anyának

„Lehetsz király vagy utcaseprő, mindenki táncol a kaszással”

Az emberölés miatt elítélt Robert Alton Harris utolsó szavai

Prológus

2003 nyara

Thea sikolya belehasít a tisztás csendjébe, a madarak ijedten röppennek fel a fákról.

Mintha nem is emberi lenne az éles, kétségbeesett hang, az ilyen sikolytól összerándul a gyomor és beszakad a dobhártya.

A lánynak várnia kellett volna, amíg visszaérnek a táborba. Mondta is neki, hogy bírja ki.

Thea erősködött. Fél órával és három sörrel korábban lógtak el a táborból, hogy kettesben legyenek, és már nem bírta visszatartani.

– Ne nézz így rám, minek hoztál annyi sört! Szólj, ha jön valaki!

Kuncogva vonult félre, és úgy helyezkedett, hogy Ollie csak a fehér papucscipője homokos orrát lássa, amikor a vékony sugár kanyarogva utat tör magának a porban.

Felerősödik a sikoly.

Ollie egy pillanatra megmerevedik, aztán működésbe lépnek a reflexei, és megiramodik a lány felé. De szinte rögtön le is fékez, száraz földet és faleveleket rúgva a magasba.

Valaki kilép az ágak közül.

Árnyékot vet rájuk a fejük felett kiugró kőszikla, amiről a sziget a nevét kapta, de Ollie rögtön látja, hogy az idegen nem a táborból való. Nem rövidnadrágban és pólóban van, mint a gyerekek, és nem is a táborvezetők vidám, zöld egyenruháját viseli; valami sötét, ormótlan öltözék van rajta.

Ollie tekintete Theára villan. Látja őt kétségbeesetten vergődni a dús aljnövényzetben.

Meg akar mozdulni, csinálni akar valamit, de mintha odaszögezték volna. Csak néz meredten, a szíve dübörög a mellkasában.

Dulakodás, aztán egy éles reccsenés, mintha eltört volna valami.

Sosem hallotta még ezt a hangot.

Ollie becsukja a szemét. Tudja, hogy Thea volt az, de valami mást képzel a helyébe. Egy bábut. Próbababát.

Akármi mást.

Amikor rettegve kinyitja a szemét, látja, hogy sötétebb és sűrűbb lett a földön a nedvesség.

Vér.

Villa alakban szétágazik: folyékony kígyónyelv.

A következő ütés keményebb és gyorsabb, de ez már nem ér el Ollie-hoz, ahogy Thea második, torkán akadt sikolya sem, ugyanis a fiú ekkor már fut.

Beveti magát a fák közé, és a barlang felé rohan, amit előző nap találtak Theával, mialatt a többiek a tűzgyújtással foglalatoskodtak. Úgy tettek, mintha csak beszélgetni meg iszogatni húzódtak volna félre, de egyértelmű volt, hogy többről van szó.

Ollie keze a lány bársonyos bőréhez simul a sortja fölött, összeér a szájuk…

Nem akar erre gondolni, és felgyorsít. Mintha vakon futna; a lemenő nap sugarai a lombok között vibrálnak, csak elmosódó, zöld foltokat lát, meg a barnás levélszőnyeget a talpa alatt. Csúszkál a tornacipője a talajon, mintha sár lenne, pedig minden száraz.

Tüskés ágak akadnak a pólójába. Az egyik felkarcolja a bőrt a csuklója belső felén. Kiserken a vére – pici, piros gyöngyök szaggatott sora.

Olyan érzés, mintha ez nem először történne vele – egy fura déjà vu, mint mikor hideglelőset álmodunk, amiből verítékben úszva, zihálva riadunk fel, és utána is sokáig velünk marad.

Néhány méterrel odább megritkulnak a fák, az erdei talaj átadja a helyét a homoknak, és lejjebb a szikláknak, az elefántfülekre emlékeztető, poros mészkőlapoknak. Már a lépcsőhöz ért, amit Thea fedezett fel tegnap, egyszerű fafokok a földbe verve. Akkora lendületben van, hogy hátra kell dőlnie, ha nem akar lebucskázni.

A lépcső aljára érve leugrik a homokba, és fut tovább a sziklakiszögellés felé, ahol tegnap este feküdtek Theával, a kicsempészett üvegekkel a kezükben.

Ollie négykézláb, szinte a földhöz lapulva bemászik a szikla alá. Felhúzott térddel leül, és a lélegzésére összpontosít. Be és ki. Be és ki. Csak nyugodtan. Maradj csendben.

A teste azonban ellenszegül, és megállíthatatlanul remeg.

Két kézzel szorítja a fejét, mintha így elhallgattathatná a fülében visszhangzó sikolyt. Már nemcsak a hang kísérti, hanem a kép is: ahogy Thea összecsuklik, mintha a bábjátékos erősen megrántotta volna a zsinórokat.

Ütni kezdi a sziklát a feje fölött, amíg le nem nyúzza a kezéről a bőrt.

Véresek az ujjpercei, és a fájdalomba próbál kapaszkodni, hogy elterelje a figyelmét, de nem megy.

Az igazság azt üvölti felé, hogy otthagyta Theát. Otthagyta. Elfutott.

Ollie a lába közé hajtja a fejét, és vesz egy hosszú, reszketeg lélegzetet.

Percekkel később még mindig nem jön senki. Későre jár, annyi biztos. Majdnem teljesen lement már a nap, most árnyékba borul előtte a homok.

Úgy dönt, vár még egy kicsit, aztán megpróbál visszajutni a táborba. Ahogy múlnak a percek, félig-meddig meggyőzi magát, hogy csak hecc volt az egész, amire a fiúk vették rá Theát. Ebbe a gondolatba kapaszkodik: amikor visszaér a táborba, Thea is ott lesz, és kineveti majd, amiért elszaladt, mint egy kisgyerek.

Néhány perccel ezután kimászik a fedezékből. Felegyenesedik, és körbekémlel, de üres a part, sehol egy lélek.

Ahogy fut visszafelé az erdőn át, még mindig arra gondol: csak vicc volt. Kutyabaja Theának. De amint kiér a tisztásra, már tudja. A korábbi sötét csík helyén most vérpatak kígyózik.

Ollie próbál ránézni a lányra, de képtelen elszakítani a tekintetét a vérrel összemázolt, mozdulatlan papucscipőről.

Ez nem valóság. Nem Thea az. Nem lehet ő…

Elfordul, ahogy epe gyűlik a torkába.

Ekkor észrevesz valamit a poros falevelekkel borított földön.

Egy nagyjából harminc centiméter hosszú, méretes követ. Ütött-kopott a felülete, karcolások és bemélyedések vannak rajta, ahol legyalulták a hullámok meg a homokszemcsék, egyébként sima, és a körvonala is egyenletes.

Ollie felveszi a földről. Tapintásra meleg és érdes. Valahogy ismerős, gondolja, ahogy lassan forgatja a kezében.

Aztán megáll a kezében a kődarab.

Félredöntött fejjel felnéz a sziklára, majd le a kezére.

Ide-oda ugrál a tekintete, mígnem összemosódik előtte a kép.

Megérti, hogy ez nem közönséges kődarab.

A fenti szikláéra emlékeztet a formája.

A Kaszás sziklájára hasonlít.

Tartalom

Prológus

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License