Al Pacino

SONNY BOY

Életrajz

részlet

A fordítás alapja:

Al Pacino

Sonny Boy – A Memoir

Copyright © Al Pacino, 2024

This edition published by arrangement with Penguin Press,
an imprint of Penguin Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Fordította: Varró Attila

Szerkesztette: Greff András

Korrektúrázta: Grim Jolán

Borítófotó: Warner Brothers/Album/Alamy Stock Photos/

Al Pacino a Madárijesztő (Scarecrow) című filmben. Rendező: Jerry Schatzberg, 1973

Borítódesign: Darren Haggar

Borítóadaptáció: Tabák Miklós

HVG Könyvek, Budapest, 2024

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Hungler Tímea

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 670 7

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős kiadó: Szauer Tamás

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Charlie-nak, nagyapámnak és anyának

Tartalom

1. Egy fűszál

2. A változás

3. Egy tigris és egy indián

4. Az új világ

5. A felnőttek nem csinálnak ilyeneket

6. Ezt a szakmát választottuk

7. Maximális sebesség

8. Minden nap, amíg életben vagy, ajándék

9. Kész, vége

10. Amikor már azt hittem, ennyi

11. Napi negyven dolcsi (és amennyi fánk beléd fér)

12. Bármikor vehetsz új barátokat

13. A nem ismert tartomány

14. Ki beszél itt diadalról? A kitartás a lényeg

Köszönetnyilvánítás

Képmelléklet

Képjogok

Név- és tárgymutató

1 EGY FŰSZÁL

KISFIÚ KOROMTÓL SZÍNÉSZKEDTEM. Anyám már akkor moziba járt velem, lehettem úgy három- vagy négyéves. Napközben egy gyárban dolgozott, kemény kétkezi munkát végzett, és amikor hazaért, csupán a fia társasága várta. Így aztán magával vitt a moziba. Nem sejtette, hogy ezzel jövőt ad nekem. Azonnal rákaptam a színészekre a vásznon. Mivel szűkös otthonunkban nem akadt játszótársam, még tévékészülékünk sem volt, időm nagy része azzal telt, hogy a legutóbb látott filmen töprengtem. Gondolatban sorra vettem a szereplőit, egyenként életre keltettem őket a négy fal között. Gyermekfejjel megtanultam, hogy képzeletben szerezzek barátokat. Akad, aki számára a megbékélés a magánnyal egyszerre áldás és átok – főleg azoknak, akik megosztják vele az életüket.

A moziban anyám megbújhatott a sötétben, és nem kellett osztozkodnia Sonny Boyon senki mással. Sonny Boy, így becézett. Azután mások is rákaptak a sonnyzásra. A moziban akadt erre a kifejezésre, Al Jolson énekelte egy dalban, amely így szólt:

Ülj a térdemre, Sonny Boy,

Három sem vagy még, Sonny Boy,

Honnan is tudnád,

Miből is látnád,

Mit jelentesz nekem, Sonny Boy.

Hosszú évekre megragadt az agyában, és amikor 1940-ben megszülettem, még mindig olyan elevenen élt a dal benne, hogy bármikor elénekelte nekem. Szüleim első gyermeke voltam, a nagyszüleim első unokája. Nagy felhajtást csaptak körülöttem.

Apám jóformán 18 sem volt a születésem idején, anyám is csak pár évvel idősebb. Elég, ha annyit mondok: ez még akkoriban is túl fiatalnak számított. Épp csak betöltöttem a második évemet, amikor elváltak. Életem első időszakában folyvást hurcolkodtunk anyámmal, nem sok részem volt állandóságban, bizonyosságban. Bútorozott albérletekben éltünk Harlemben, majd anyám szüleihez költöztünk Dél-Bronxba. Apámtól nem sok pénzt láttunk. A bíróság havi öt dollár gyerektartásra kötelezte, amiből alig futotta a kosztra és szállásra a nagyszüleimnél.

Évekkel később, miután betöltöttem a 14-et, anyám beperelte apámat, hogy több pénzt csikarjon ki tőle, de pénz helyett csak azt a választ kaptuk, hogy be kell érnünk ennyivel. Úgy éreztem, a bíró igazságtalanul bánt anyámmal. Évtizedek kellettek, hogy a bíróságok megértsék, mi mindenre van szüksége egy egyedülálló anyának.

Ha fel akarom idézni első közös emlékemet a szüleimmel, vissza kell mennem három-négy éves koromig. Egy filmet nézek anyámmal a Dover Filmszínház erkélyéről. Valami felnőtteknek szóló melodráma, anyám teljesen a vászonra tapad. Tudom, hogy a film nem gyerekeknek való, azt hiszem, némi izgalmat érzek, hogy kisfiúként ott ülhetek anya mellett, és velem tölti az idejét. De nem igazán értem a történetet, elkalandozik a figyelmem. Lesandítok az erkélyről a földszinti nézőtérre. Megakad a szemem egy férfin, aki a sorok között keresgél. Katonai egyenruhát visel – apám a tábori csendőrségnél szolgált a II. világháború idején.

Felismerhettem, mert ösztönösen lekiáltottam neki: „Papa!” Anyám rám pisszegett. Nem értettem, miért. Hogy szólhatott rám? Megint elkiáltottam magam: „Papa!” Anyám suttogva csitít – Hallgass már! –, merthogy apám őt kereste. Megint összekülönböztek, és anya nem akarta, hogy megtalálja, de lebuktattam.

Emlékszem, ahogy a film után nekivágtunk egy sötét utcának apámmal és anyámmal, a Dover Filmszínház fénytáblái lassan belevesztek az éjszakába. A szüleim között mentem, fogták a kezemet. A jobb szemem sarkából észrevettem egy fegyvertokot apám csípőjén, óriási pisztoly lógott ki belőle gyöngyházfehér markolattal. Amikor sok évvel később zsarut játszottam a Szemtől szemben (Heat) című filmben, pontosan ilyen fegyvert viseltem. Már gyerekfejjel tisztában voltam vele: hatalma van. És veszélyes. Aztán apám faképnél hagyott minket. Elment a háborúba, majd visszatért, de nem hozzánk.

Amikor jóval később felléptem életem első színpadi szerepében a Broadwayn, néhány rokonom apám családjából eljött, hogy megnézzen. Fiatal, avantgárd színész voltam, aki ideje nagy részét a Greenwich Village művészkolóniájában tölti, fokról fokra feljebb kapaszkodva a Broadwayn. Az előadás után két nagynéném, a hozzájuk tartozó gyereksereggel, meglepett a színpad mögötti folyosón. Csókokkal árasztottak el, ölelgettek és a kezemet rázták. Pacinók voltak, és bár jól ismertem őket az apai nagyanyámnál elvétve tett látogatásokról, kínosan éreztem magam.

Aztán a csevegés során egy elejtett mondat mélyen megdöbbentett. Valamelyikük megjegyezte:

– Amikor velünk voltál.

– Mi az, hogy amikor veletek voltam? – kérdeztem.

– Nem emlékezhetsz, nálunk éltél, Sonny Boy, de még csak kisbaba voltál, másfél éves, és a nagyiéknál laktál… apukád szüleinél.

– Meddig éltem ott? – kérdeztem.

– Úgy nyolc hónapig, talán egy évig – felelték.

És akkor egy csapásra összeállt a kép. Elvettek az anyámtól nyolc hónapra, mialatt apám a háborúban volt. De nem árvaházba vagy nevelőszülőkhöz kerültem; nagy kegyesen a vér szerinti rokonaimhoz adtak – apám édesanyjához, a nagymamámhoz, aki egy igazi áldás volt. Akadt pár életmentőm, mióta ezen a bolygón élek, ő lehetett az első a sorban.

Megrázott a felismerés. Egyszerre világossá vált az a sok értelmetlenség, amelyet életem addigi 28 évében tettem – a folytonos hullámvölgyek, korábbi döntéseim, a hozzáállásom a dolgokhoz. Lenyűgözött a tudat, hogy 16 hónaposan, még ha csak rövid időre is, elárvultam. Teljesen anyámtól függtem, aki a világot jelentette nekem, erre fel elküldtek egy egészen más életbe – azért ez elég komoly törést jelent. Nem sokkal később elkezdtem terápiára járni.

Apám édesanyját Josephine-nek hívták, és feltehetőleg a legcsodásabb ember volt az életemben. Egy istennő, angyali ábrázattal. Az a fajta asszony volt, aki annak idején kiment az Ellis-szigetre a bevándorlók elé, nem számított, olaszok vagy sem, és ha nem beszéltek angolul, a segítségükre sietett. Olyan sokat törődött velem és küzdött értem, hogy külön láthatási jogot kapott a szüleim válási megállapodásában. A férje, nagyapám és druszám, Alfred Pacino Olaszországból érkezett New Yorkba a századfordulón. Elrendezett házasságot kötöttek, nagyapám szobafestőként dolgozott. Részegeskedett, az ital mogorvává és szeszélyessé tette.

Semmire nem emlékszem a náluk töltött időből, amíg távol éltem anyámtól. Szerintem anyát bűntudat gyötörte a helyzet miatt. Biztosra veszem. Persze, nem éltem túl sokáig külön tőle, de olyan fiatalon nyolc hónap is nagy időnek számít.

Amikor a fiam, Anton kisfiú volt, úgy kétéves lehetett, egy ideig kettesben éltünk egy lakásban a 79. utca és a Broadway sarkán, ahol az anyja nem volt velünk. Látszott a kis arcán, hogy teljesen tanácstalan. Arra gondoltam, biztosan azért, mert nem tudja, hol lehet az anyja. Kereste mindenütt – az arcát kutatta az emberek között az utcán. Nagyjából annyi idős volt, mint én, amikor apám szüleinél éltem. Azóta sem láttam a fiamat olyan elveszettnek. Felkaptam és azt hajtogattam neki:

– Semmi baj, anya mindjárt jön. – Csak ezt akarta hallani.

Anyám szülei egy hatszintes bérházban laktak a Bryant sugárúton Dél-Bronxban, a tetőszint egyik lakásában, amiért a legkevesebb bért kellett fizetni. Három szobájában akkora nyüzsgés volt, akár egy kaptárban, mindháromban aludt valaki. Elég szűkös lyukak voltak, de nem az én szememben. Megesett, hogy egyszerre hat vagy hét ember is lakott bennük, többnyire felváltva. Senkinek nem volt saját szobája, én többször is hónapokig a nagyszüleim között aludtam. Amikor a kanapén töltöttem az éjszakákat a nappalinak kinevezett szobában, sosem tudhattam, kivel kell osztoznom rajta: hol egy átutazó rokonnal, hol anyám öccsével, aki szintén a háborúban szolgált. Megjárta a csendes-óceáni frontot, és sok más bajtársához hasonlóan sosem mesélt az élményeiről. Gyufaszálakat dugott a fülébe, hogy ne hallja a folytonos robbanásokat a fejében.

Anyai nagyapám, Vincenzo Giovanni Gerardi egy szicíliai kisvárosból származott, amelyet, mint később megtudtam, Corleonénak hívtak. Négyéves korában került Amerikába, valószínűleg illegálisan, ahol a James Gerard nevet kapta. Addigra már elvesztette az édesanyját; az apja, afféle házi zsarnok, újranősült, majd Harlembe költözött a gyerekeivel és a második feleségével. Nagyapám gyermekkora keményen telt, mintha egy Dickens-regényben élt volna, nekem mégis az első igazi apafigurát jelentette.

Hatéves koromban, amikor hazaértem első napomról az iskolában, a fürdőszobában találtam nagyapámat, éppen borotválkozott. A tükör előtt állt atlétatrikóban, nadrágtartója az oldalán lógott. Megálltam a nyitott ajtóban. El akartam mesélni neki valamit.

– Nagypapa, az egyik gyerek az iskolában nagyon rosszat csinált. Megmondtam a tanár néninek, és büntetést kapott.

Nagyapám rezzenéstelen kézzel folytatta a borotválkozást, és mindössze annyit vetett oda:

– Szóval spicli vagy? – szinte mellékesen, mintha csak azt mondta volna: – Szeretnél zongorázni? Nem is tudtam. – Megütöttek a szavai, egyenesen gyomorszájon. Úgy éreztem, mindjárt a küszöb alá süllyedek szégyenemben. Nagyon elkenődtem. Alig kaptam levegőt. Csak ennyit mondott. Többé soha nem árulkodtam senkiről. Kivéve most, saját magamról.

A felesége, Kate volt a nagymamám. Szőke haja és kék szeme volt, akár csak Mae Westnek, ami az olaszok körében ritkaságszámba megy, így aztán kissé kilógott a pereputtyból. Talán némi német vér folyt az ereiben. Úgy kétéves lehettem, amikor a konyhaasztalára ültetett és bébiétellel tömött, miközben káprázatos kitalált kalandokkal szórakoztatott, amelyek mind róla szóltak. Mondhatom, nagy hatással volt rám. Nagyobb koromban kijártam hozzá a konyhába, és mialatt krumplit pucolt, nyersen faltam őket. Nem voltak túl laktatóak, de nagyon ízlettek. Nagyanyám néha a markomba nyomott egy kutyakekszet, és azt is elropogtattam.

Nagymamám híres volt a konyhájáról. Olasz ételeket főzött, mondanom sem kell, pedig nem egy olasz negyedben éltünk. Az igazat megvallva, mi voltunk az egyetlen olasz család a környéken. Talán egy kivétel volt még rajtunk kívül, az utca túloldalán lakott egy Dominic nevű vidám fickó, nyúlszájjal. Mielőtt kiléptem volna az ajtón, nagymama fürgén nyakon csípett, valahogy mindig egy nedves törlőruhával a keze ügyében, és rám parancsolt:

– Azonnal töröld le a szószt a szádról, a végén még digónak néznek.

Az olaszoknak elég rossz hírük volt, amikor elkezdtek bevándorolni Amerikába, és a II. világháború csak ezután jött. Az Egyesült Államok négy éven át háborúzott Olaszországgal, és bár az amerikai sereg tele volt olasz származású amerikai katonákkal, akik a saját népükkel szálltak szembe, hogy legyőzzék Mussolinit, a rokonaikat ellenséges idegennek bélyegezték és internáló táborokba zárták. Miután az olasz-amerikaiak hazatértek a háborúból, egetverő számban vettek el más etnikumból származó nőket.

A környéken főleg kelet-európai családok éltek, de akadtak köztünk a világ minden részéről. Ezernyi dialektus zsibongott. Mindenféle nép előfordult. A mi szakaszunkon, a Longfellow és a Bryant sugárút között, a 171. utcától egészen a 174. utcáig népek és etnikumok színes kavalkádja nyüzsgött. Amikor nyaranta kiültünk hűsölni a tetőre – légkondi híján –, egy rakás nyelvet hallottunk, akcentusok tömkelegével. Csodálatos időszak volt: rengeteg szegény költözött át a különféle gettókból, felvirágoztatták Bronxot. Észak felé haladva egyre nőtt a tehetős családok száma. Mi nem számítottunk annak. Épp csak elboldogultunk. Nagyapám vakolásból élt, mindennap akadt munkája. Akkoriban nagy keletjük volt a vakolóknak. Nagyapám igazi mestere lett, és komoly rangra tett szert. Épített egy falat a sikátorunkban a háziúrnak, aki annyira odáig volt érte, hogy többé nem emelte a lakbérünket, 38,80 dollár maradt, amíg csak ott éltünk.

Kisebb koromban még nem engedtek ki egyedül a házból – a hátsó fronton laktunk egy elég rossz hírű környéken –, és egyetlen testvérem sem volt. Sem televízió vagy más szórakozási lehetőség, eltekintve néhány Al Jolson-lemeztől, amelyekre három-négy éves koromban sokat bohóckodtam a családom legnagyobb mulatságára. Anyámon, a nagyszüleimen és egy Trixie nevű kiskutyán kívül az egyetlen társaságomat a kitalált alakok jelentették az anyámmal látott mozifilmekből. Szerintem én voltam az egyetlen ötéves, aki megnézte a Férfiszenvedélyt (The Lost Weekend). Teljesen lenyűgözött Ray Milland az önpusztító alkoholista szerepében, amelyért aztán Oscar-díjat kapott. Amikor próbál leszokni, és rátörnek az elvonási tünetek, az egyik delírium során egy denevért lát kiröppenni a kórterem sarkából, ahogy lecsap egy falon szaladó egérre. Milland el tudta hitetni, hogy halálosan megrémül ettől a tévképzettől. Sosem felejtem el azt a jelenetét, amelyben józanul keresgéli a részegen félretett dugipiáját, de már nem emlékszik, hová rejtette. Én is megpróbáltam eljátszani, úgy tettem, mintha felforgatnék egy láthatatlan lakást, nem létező szekrényekben, fiókokban és szennyeskosarakban turkálva. Olyan jól kidolgoztam ezt a kis magánszámot, hogy minden rokonnak elő kellett adnom. Gurultak a nevetéstől. Gondolom, irtó mókásnak találhatták, hogy egy ötéves játékból piát keres egy láthatatlan konyhában, méghozzá olyan elánnal, mintha csak az élete múlna rajta. Majd szétfeszített az energia, és hamar rájöttem, hogy át tudom adni a környezetemnek. De mégis, min nevetnek annyira? Ez az ember az életéért küzd.

Anyám érzékeny volt az ilyesmikre, talán ezért is vonzódott úgy a drámai filmekhez. Gyönyörű asszony volt, ugyanakkor kifinomult, tele gyengéd érzelmekkel. Időnként pszichiáterhez is járt, amikor nagypapának volt elég pénze terápiára. Semmit nem tudtam anyám lelki problémáiról egészen hatesztendős koromig. Egyik nap épp ki akartam menni az utcára játszani, és egy konyhaszéken ülve vártam, hogy anya bekösse a cipőfűzőmet, majd egy meleg kardigánt húzzon rám. Észrevettem, hogy sírdogál, de nem igazán tudtam, hogyan kérdezzek rá. Összevissza puszilgatott, és mielőtt kiléptem az ajtón, szorosan megölelt. Szokatlan volt tőle, de ügyet sem vetettem rá, annyira izgatott voltam, hogy a többi gyerek odalent vár az utcán.

Már egy órája játszhattunk, amikor csődületre lettem figyelmes. Emberek rohantak a nagyszüleim bérháza felé. Valaki azt mondta:

– Baj van anyukáddal.

Nem hittem el. Hogy mondhat ilyet, gondoltam. Az én anyukámmal? Kizárt dolog. Futni kezdtem utánuk. Egy mentőautó állt a tömb előtt, majd kihozták édesanyámat a kapun egy hordágyon. Öngyilkosságot kísérelt meg.

Senki nem magyarázta el, mi történt: magamnak kellett összeraknom a történteket. Megtudtam, hogy utána a Bellevue Kórházba küldték kezelésre, ahol olyanok feküdtek, akik hasonló dolgot követtek el. Szinte semmi nem maradt meg bennem ebből az időszakból, csak arra emlékszem, hogy a konyhaasztalnál ülök a nagyszüleim lakásában, miközben a felnőttek arról tanácskoznak, mihez kezdjenek. Egy szót sem értettem belőle, de úgy tettem, mintha én is felnőtt lennék. Sok évvel később szerepeltem a Kánikulai délután (Dog Day Afternoon) című filmben, amelynek a végén John Cazale bankrablóját hordágyon viszik, de már halott: a jelenet felidézte bennem azt a pillanatot, amikor megláttam anyámat a hordágyon. Nem hiszem, hogy tényleg meg akart halni, akkor még nem. Élve jött vissza hozzánk, én pedig újra kimehettem az utcára.

GYEREKKOROMBAN AZ UTCÁBAN LAKÓ PAJTÁSAIM tartották bennem a lelket és a reményt. Egy bandát alkottunk a három legjobb barátommal, Cliffyvel, Bruce-szal és Petey-vel. Minden nap új kalandot hozott. Folyton lesben álltunk, az életre éhezve. Utólag belegondolva, nekem több szeretet juthatott a családomtól, mint a barátaimnak. És ez sokat nyomott a latban. Én megúsztam élve, ők nem.

Mai napig az egyik legszebb emlékem, ahogy szaladok le a lépcsőn, egyenesen ki a házból egy szép tavaszi szombat reggelen. Az utca kihalt volt, fényesen tűzött a nap. Körülnéztem, és észrevettem Bruce-t, alig 50 méterre tőlem. Olyan öröm tört rám, ami örökre nyomot hagyott bennem. Friss, ropogós volt a reggel, békés nyugalom áradt belőle. Bruce felém fordult, és rám vigyorgott, én meg visszavigyorogtam, mindketten éreztük, hogy élünk. A nap tele volt ígérettel. Valami klassz fog történni.

Minden utcában akadt pár üres foghíjtelek, ahol a II. világháború idején háztáji kiskertek sorakoztak a győzelem szolgálatában. Miután Eleanor Roosevelt nekilátott saját „győzelmi kertjének” a Fehér Ház udvarán, gombamód elszaporodtak, még Dél-Bronx gettóiba is jutott belőlük. De mire elég nagyok lettünk, a háború véget ért, és a kertek pocsékba mentek, romokban hevertek – a virágok a mennybe kerültek. A gazos telkek egészen a járdák széléig értek. Helyenként egy-egy fűszál meredt az ég felé a járda betonjából. Barátom, Lee Strasberg pont ilyennek látta a tehetséget: betonból ágaskodó fűszálnak.

Ezek a teleszemetelt „győzelmi kertek” lettek a játszótereink. Baseball-pályának is megtették, a szeméthalmokból pompás bázispontokat lehetett csinálni.

Amikor délutánonként valamelyik grundon ütöttük a labdát, öt óra körül már messziről láttam, ahogy nagypapa megjön a munkából, és felénk tart. Nem számított, milyen közel állok a győzelemhez, amint megpillantottam, hanyatt-homlok rohantam hozzá, még mielőtt elment volna mellettünk – hogy aprópénzt kérjek tőle fagylaltra.

Lenézett rám, a zsebébe túrt, úgy tűnt, szinte már a térdéig, majd elővarázsolt egy mesés ajándékot: egy csillogó ötcentest. Gyorsan megköszöntem, és elinaltam.

Ha épp akkor vettem észre, amikor én kerültem sorra, csak odakiáltottam neki, hogy felkeltsem a figyelmét, és lássa, milyen nagyot ütök. Megállt és figyelte, ahogy telibe találom a labdát, mert valahányszor nézett, mindig sikerült beletrafálnom. Minden egyes alkalommal. Amikor később hazaértem, elújságoltam neki, hogy egészen a harmadik bázisig eljutottam egy ütésből, ő pedig mosolyogva bólogatott.

Nemegyszer hajszálon függött az életem azon a környéken, de mindig megúsztam. Az egyik téli napon például korcsolyázni mentünk a Bronx folyóra. Mivel nem volt korcsolyám, egy ócska tornacsukában pörögtem a jégen, hogy lenyűgözzem a barátomat, Jesus Diazt, aki a partról nézett. Egyik pillanatban még kacagva fogadtam az éljenzését, a másik pillanatban beszakadt alattam a jég, és a fagyos vízbe merültem. Valahányszor megpróbáltam kimászni, a jég elrepedt, és újra a dermesztő vízbe csúsztam. Szinte biztos, hogy odavesztem volna, ha nincs Jesus Diaz. Kerített egy hosszú botot, kétszer akkora volt, mint ő, a folyó szélén hasra fekve felém nyújtotta, és kihúzott a pácból. Vacogtam és csuromvíz voltam, így aztán a hidegből gyorsan bevitt a lakásukba egy közeli bérházba, ahol az édesapja volt a gondnok. Jesus Diaz még a saját ruháiból is adott.

Nagyjából ennyi idős koromban volt részem életem egyik legkínosabb élményében. Még most is irtózom elmondani, de miért ne tenném? Elvégre ezért vagyunk itt. Alig tízéves lehettem, egy vékony vaskerítésen sétáltam, mint valami kötéltáncos. Egész délelőtt zuhogott, nem csoda, hogy végül megcsúsztam és leestem, a vaskerítés csúnyán megütött a lábam között. Annyira fájt, hogy vánszorogni is alig tudtam. Egy idősebb fickó végül észrevette, hogy görnyedten nyöszörgök az utcán, felkapott, és hazavitt Marie néni lakásába. Anyám húga volt, ugyanabban a tömbben élt, mint a nagyszüleim, a harmadik emeleten. A szamaritánus az ágyra ejtett, és annyit mondott:

– Vigyázz magadra, kisöreg.

Mialatt a családom dr. Tanenbaum érkezésére várt, az ágyon hevertem bokáig letolt gatyával, és életem három hősnője – anyám, nagynéném és nagyanyám – riadtan bökdöste a péniszemet. Istenem, végezz velem, gondoltam, ahogy a sutyorgásukat hallgattam a buzgó puhatolózás közben. A péniszem végül megmaradt, a hozzá kötődő traumával együtt. Még ma is kísért az emlék.

A környékünkön, Dél-Bronxban hemzsegtek a mindenféle fura alakok, de legtöbbjük a légynek sem ártott. Volt például egy fickó, a harmincas évei végén járhatott, vörösesfekete hajú, mindig öltönyt és cápagalléros inget viselt lazán kötött, rongyos nyakkendővel. Úgy nézett ki, mint akire ráborult a hamus vödör misére menet. Magányosan, szótlanul rótta az utcákat, mindössze annyit mondott nagy ritkán:

– Nem az ember üti el az időt, az idő üti el az embert.

Semmi mást. Ha egyszer odajött volna hozzánk és megkérdi, hogy vagyunk, biztosan leesik az állunk. Nyilván én is gyanakvással néztem, ahogy a többiek. Egy falka fenevad voltunk, és pontosan tudtuk, hogy ez a fickó kilóg a fajtánkból. Az ösztönünk azt súgta, egy másik világban él, és nem érdekelt minket. Elfogadtuk olyannak, amilyen. Akkoriban a magánélet nagyobb becsben volt, mint manapság: biztosítottuk egymásnak a kellő távolságot és tiszteletet. Talán a kisvárosokban még mindig így van, én azóta is őrzöm magamban ezt a vonást.

De azért minden utcában akadt egy sötét sarok. Nyolc- vagy kilencéves lehettem, egyedül játszottam a Bryant sugárúton, egy labdát dobáltam a falhoz. Egy ismerős fiú, nevezzük Steve-nek, épp arra járt, útban hazafelé a magasvasúti megállónál lévő buszgarázsból, ahol gyakran randalíroztunk az üres buszokban és gyűjtögettük a színes buszjegyeket, mintha bankók lennének. Steve arcán furcsa, üres kifejezés ült, mint aki teljesen megdöbbent.

– Hé Steve, mi a baj? – kérdeztem.

Egyenesen átnézve rajtam azt felelte:

– Egy fickó a számba pisált.

– Már miért pisilne valaki a szádba? – kérdeztem.

– Gőzöm sincs – mondta.

– Szóval belepisilt a szádba.

– Igen, bent a buszgarázsban.

Steve nem értette, mi történt vele, és én is túl fiatal voltam még, hogy megértsem. Nem volt hozzá sem elég fineszem, sem tapasztalatom. Felnőtt fejjel talán tisztában lettem volna a helyzettel. Olyasmi volt, ami bármelyik város bármelyik utcájában megeshetett volna, de pont nálunk történt. Végül sikerült túllépnem rajta. Mialatt felcseperedünk, sok minden történik velünk, ami megdöbbent, és nem tudjuk hová tenni, talán nem is emlékszünk rá, legfeljebb hipnózisban. De akkor is magunkba szívjuk. Az első pillanatban tudtam, hogy valami szörnyűség történt, és Steve teljesen ki is készült tőle, kicsúszott alóla a talaj.

Abban viszont biztos voltam, hogy olyan cimborákkal, mint Cliffy, Bruce és Petey, alólam sosem csúszhat ki a talaj. Amikor már nagyobbak lettünk, olyan 12-13 évesek, galerit alakítottunk, és átkutattuk a környéket, kimerészkedtünk az utcánkból, új lehetőségekre vadásztunk. Az egyik helyen laposra vertek minket. A másik helyen ránk támadt egy ellenséges banda. Hamarosan megtanultuk tiszteletben tartani a határokat, és amennyire lehetett, igyekeztünk a saját felségterületünkön maradni.

Benne voltunk bármilyen mókában, ha megengedhettük magunknak. Órákon át hevertünk hason, elvesztett aprópénzekre vadásztunk a csatornarácsokon keresztül, hátha felcsillan valami fény a mocsokban. Nem csak unaloműzésből: 50 cent már kész vagyont jelentett. Felkapaszkodtunk a bérházak tetejére, és átugrottunk a szomszéd házra. Szombat esténként nagyobb fiúkat lestünk, akik már értettek a randizáshoz, és moziba vagy metrózni vitték a lányokat, mi pedig valamelyik üzlet tetejéről szemetet öntöttünk rájuk. Volt, hogy szétszedtünk egy fej káposztát, és megdobáltuk őket. Egy szem szárazbab is marha nagyot üt hét méter magasról lehajítva. Nyaranta kinyitottuk a tűzcsapokat, a fiatal anyukák legnagyobb örömére, akik megengedték a kisgyerekeiknek, hogy a vízben pancsoljanak. Július közepén piszkosul meleg volt Dél-Bronxban. A buszok hátulján lógtunk, átugrottunk a metró forgókeresztjein. Ha megéheztünk, loptunk valami kaját. Sosem fizettünk semmiért.

Kedvenc időtöltésünk volt bajt keverni, és meglógni a hatóság emberei elől. Be akartunk lépni a cserkészekhez, de kiderült, hogy nincs elég pénzünk az egyenruhára meg a nyári táborokra. A helyi általános iskolában tartották a gyűléseiket: mi is bementünk a tornaterembe, ahol a cserkészfőnök parancsolgatni próbált nekünk. A képébe nevettünk, míg végül elzavartak minket. Sosem lehetett volna cserkész belőlünk: nem értettük a módját.

Éltünk-haltunk a régi utcai mókákért, konzervdobozokkal fociztunk, seprűnyéllel és gumilabdával métáztunk, kergetőztünk. Az utóbbit „ringoleviónak” hívták, és bonyolult szabályai voltak: két csapatban játszottuk, ha valaki utolérte az ellenfél egyik emberét, át kellett karolnia, és háromszor elismételnie: „ringolevio, egy-két-há”. Olyankor a fogoly börtönbe került, egy krétával rajzolt körbe az iskolaudvar közepén. De ha sikerült bedugni az egyik lábadat a csapatod börtönébe, és elkiáltottad magad, hogy „mindenki szabad”, akkor az egész banda kiszabadult. Az volt a világ legjobb érzése, ha valahogy összejött.

A környéken, ahol felnőttem, vagy üldözöttek, vagy üldözők voltunk. Ha megláttunk egy zsarut, csak odakiáltottuk egymásnak – „Hé, mi van a sintér kocsijában?” –, majd kórusban harsogtuk a választ: „Büdös kopók!” Erre a zsaruk hol nevettek, hol ásítoztak, hol utánunk eredtek, attól függően, milyen kedvükben voltak éppen. Mind jól ismertük a környékre beosztott hekust: együtt lógott velünk, odafigyelt ránk, nem állt az útjába egy jó mókának. Nem tudom, mire ment a durva ügyekkel, de mi igazán megkedveltük, és ő is jól érezte magát közöttünk. Nagyon úgy tűnt, hogy belezúgott anyámba. Folyton kérdezősködött róla, és már 11 évesen sejtettem, mire megy ki a játék.

Maroknyi csapatunkban mások is voltak rajtam, Bruce-on, Petey-n és Cliffyn kívül: Jesus Diaz, Bibby, Johnny Rivera, Smoky és Salty. Volt még egy srác a bandánkban, Hymie, akit manapság „speciális igényűnek” hívnának. Idősebb volt nálunk, és bivalyerős. A többi banda nem mert belénk kötni, ha meglátták. Esténként kettesben mentünk haza, és hangosan énekeltük az „I Wonder Who’s Kissing Her Now” (Csak tudnám, ki csókolja most) című dalt. Felkísért a lépcsőn egészen az ajtónkig, azután lefelé menet megint rákezdett, „Csak tudnám…”, én meg utánaharsogtam „ki csókolja most!”. Aztán 16 éves korára megvadult: rátámadt az anyjára, és végül intézetbe zárták. Soha többé nem láttuk. Nagyon hiányzott nekünk.

Élt a környéken egy Philly nevű srác, akit folyton szekált egy másik kölyök. Volt akkoriban egy szlengkifejezés: ha felhajtott gallérral jártál, „betonnak” hívtak, mert kemény fiú voltál. Az a kölyök folyton betonnak csúfolta Phillyt, olyanokat mondott neki, hogy „azt hiszed, olyan beton vagy”. Annyit szekálta ezzel, hogy Philly becsavarodott. Elkezdte verni a fejét a falba és azt üvöltözte:

– Beton vagyok! Kemény, mint a beton!

Nem sokkal később kivették a suliból, és egy ideggondozóba vitték. Sosem lett újra a régi. Csak ült egy székben és bámult a semmibe, nem szólt senkihez. Az anyja meg ott ült mellette.

Cliffy, Bruce, Petey és én – mi voltunk a négy főkolompos. Hol Sonnynak szólítottak, hol Paccinak a Pacino rövidítéséből. Nagy ritkán Pisztáciának, mert az volt a kedvenc fagyim. Ha nagyfőnököt kellett volna választanunk magunk közül, Cliffy vagy Petey kerül a banda élére. Petey kemény ír kölyök volt, de Cliffy számított az agytrösztnek közöttünk, páratlan, mindenre elszánt figura volt, 13 évesen már Dosztojevszkij-kötet lapult a farzsebében, sosem vált meg tőle. Bármi lehetett volna belőle, megvolt hozzá mindene: tehetség, vonzerő és olyan magas IQ, hogy az eget verte, nem is szégyellte. Ezenkívül volt négy bátyja, akik a szart is kiverték belőle mindennap. Az összes trükköt ismerte. Sosem kellett megkérdezni, mit csinálunk ma. Mindig akadt valami terve.

Gyakran lebzseltünk valamelyik bérház tetején, ha nem volt jobb dolgunk, főleg, mert onnan több egérút akadt, ha üldözőbe vesznek. Tévéantennák sorakoztak a 30 centis párkányon, amely végigfutott a tető peremén. Néhanapján felpattantunk rá, mintha kötéltáncosok lennénk. Úgy surrantunk rajta, mint a macskák, öt emelet magasságban, minden egyes antennánál megkapaszkodtunk, hogy visszanyerjük az egyensúlyunkat a következő szakaszra. Cliffy önfeledt örömmel szedte a lábát és azt kiabálta:

– Ide nézzetek! – Repült, akár egy veszett kanári. Én is megpróbáltam párszor, de Cliffynek a nyomába sem értem.

Kijártunk a Bronxi Állatkerthez, egy Majom-sziget nevű lezárt területre, ahol felmászhattunk a vaskos kötelekre, amelyeket távoli elődeink erősíthettek fel a faágakra. Fel-alá lengtünk a tó fölött, aztán elengedtük a liánunkat, és a vízbe csobbantunk. Bruce egyszer egy piócával a hátán mászott ki, ami mohón szívta a vérét. Az idősebb srácok összegyűltek egy lapos tóparti sziklán, és versenyt hokiztak, kinek megy messzebbre. Mindenben vetélkedtünk.

– Fogadjunk öt centbe, hogy nem mered megenni azt a csikket a földről és a narancshéjat mellette. – Mindig akadt, aki állta a fogadást. Én inkább kimaradtam az ilyen mókákból, rájuk hagytam a dolgot. Valahogy szívesebben szemlélődtem a partvonalról.

Egyik nap Cliffy észrevett egy mókust, ahogy felszalad a fára, és megdobta egy kővel. Szegény pára egy csattanással a földre esett és meghalt, mire Cliffy elsírta magát. Bele sem gondolt, hogy megölheti. Eltemettük a mókust, és imádkoztunk érte. Máskor meg hazavittem anyához egy sérült verebet, amit az utcán találtam, és gondját viseltük. Hamarosan a kisveréb megszokott minket. Körbe repkedett a lakásban, és a vállunkra telepedett. Csak arra kellett ügyelnünk, nehogy a kutya elkapja. Mind megszerettük. Anyám még puszilgatta is, csinos kalitkát készítettünk neki. Anya rendszeresen etette, hogy visszanyerje az erejét, istápolta, dédelgette, szeretgette. A végén aztán elengedtük, mert úgy voltunk vele, hogy szabadnak született. Visszavittük a többi verébhez, és szabadon eresztettük. Kisebb volt a társainál, és később megtudtuk, hogy a verebek többnyire kirekesztik azokat, akik emberek között nevelkedtek. Szívszorító volt belegondolni, hogy a kis barátunkat bizonyára megölte a saját fajtája, mert velünk élt. Felnőtt fejjel, amikor elolvastam Tennessee Williamstől az Orfeusz alászáll t, találtam benne egy sort egy madárról, amelyiknek „nincs lába és nem tud sehová leszállni, egész életében a szárnyán lebeg az égben”1, és a kisverebünkre gondoltam.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Kalam – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License