I.

AZ ÚJ PARANCSNOK

Esztergom, 1691. október 24.

Beköszöntött az ősz, és magával hozta a szeles, borongós napokat is. Minél hűvösebbre, nyirkosabbra fordult az idő, annál jobban gyötörte Steinsdorff századost a köszvény. Már az is pokoli kínt okozott az esztergomi vár parancsnokának, ha megpróbálta csizmába préselni duzzadt lábfejét. Arról, hogy nyeregbe szálljon, végképp le kellett mondania, mert a kengyelt nem szenvedhették sajgó öregujjai.

De milyen parancsnok az, aki nem lovagol ki időnként a várból, hogy megszemlélje a rábízott birtokot! Hogyan tartsa fenn a tekintélyét, ha nem mutatkozik az emberek előtt? S azon kevesek, kiket mégis kénytelen fogadni, ily nyomorult állapotban találják: felpolcozott, bepólyált lábbal. Ha pedig mindez nem lett volna elég, hát folyvást nyakára jártak az esztergomi urak is minden apró-cseprő sérelmükkel.

Ő még ilyen békétlenkedő, folyvást széthúzó néppel nem találkozott. Pedig sokfelé megfordult életében, a Rajnától a bosnyák hegyekig, Varsótól Szardínia szigetéig. Harcolt a franciákkal és a nápolyiakkal éppúgy, mint a pogány törökök ellenében. De ezek… eh! Csupán akkor fognak össze, ha valamely társukat kell szapulni.

Mint most is…

Bottyán így, Bottyán úgy!

Karl Heinrich von Steinsdorff feje már zúgott a panaszáradattól. Ha legalább valami újat szőttek volna mondandójukba az urak, de nem! Mindig ugyanazt a nótát fújták. Nem csoda, ha Steinsdorff százados figyelme elkalandozott. Elképzelte, ahogy felpattan székéből, torkon ragadja a vörös képpel magyarázó bírót, odavonszolja az ablakhoz, aztán lehajintja a várudvar nyirkos kövezetére.

– Parancsnok úr tán mulatságosnak találja a gondjainkat? – kérdezte megütközve Kelemen György. A bírónak keskeny, hosszúkás feje volt, mélyen ülő, gyanakvó szemekkel. Apró szája és beesett arca miatt állandóan úgy tűnt, mint aki éppen köpni készül.

– Ellenkezőleg! – tiltakozott Steinsdorff. – Talán a kín torzíthatta el az orcám. De folytassa, bíró uram, kegyelmedé a figyelmem.

Kelemen szürke szemei összeszűkültek, mintha a férfi azt mérlegelte volna, lappang-e gúny a kapitány szavaiban.

– Parancsnok úr előtt sem ismeretlen, hogy a háborús helyzetre való tekintettel mi nagy terheket rótt városunkra a Haditanács. Épphogy tudjuk teljesíteni. Nem engedhető, hogy bárki is kihúzza magát alóla a többiek rovására.

– Valóban nem – nyögte Steinsdorff százados, miközben megpróbálta feljebb tornászni magát ültő helyében. – Csakhogy tudomásom szerint a vármegyében Bottyán János fizeti a legtöbb adót. Mármint az érsek után. Hovatovább úgy rémlik, mintha az esztergomi káptalant is megelőzné a listán… De hogy a világi nemesek közül messze kiemelkedik, abban egészen bizonyos vagyok.

– Még szép! – vágta rá Kapuváry György, a vármegye esküdtje. Testes férfiú volt, a szikár alkatú bíró mellett úgy tűnt, mintha kétszer annyit nyomna. – Hiszen a jövedelmei is magasabbak.

– Akkor hát mi a gond? – fordult felé a parancsnok őszinte érdeklődéssel.

A válasszal azonban Jósa István, a másik esküdt állt elő:

– Csupán az, hogy Bottyán az italmérése és a mészárszéke után nem hajlandó fizetni egy garast sem.

Steinsdorff százados egy pillanatra elmerengett, miből táplálkozhat ez a feneketlen irigység. Ahogy elnézte a városi urakat, nekik is volt mit a tejbe aprítaniuk. Az öltözékük ugyan közelebb állt az egyszeri parasztok gúnyájához, mint a bécsi módihoz, ám ez nem annyira a pénz, mintsem az igény hiányának volt betudható.

– Igazából nincs is joga ilyeneket működtetni a város helyett – vette vissza a szót Kelemen bíró –, de ha már szemet hunyunk fölötte, elvárjuk, hogy rója le utána az adót!

Méghogy szemet hunynak! Hisz nem telik el úgy hét, hogy ne siránkoznának miatta!

– Értem kegyelmedék gondját – felelte Steinsdorff, s közben erősen remélte, hogy nem látszik rajta, mi a véleménye valójában. – De nem tudom, hogyan segíthetnék. Őfelsége rám bízta a vár védelmét, és igyekszem is megfelelni a tőlem telhető legjobb módon. Ám a polgárok pörlekedése nem rám tartozik. Ha kegyelmed úgy véli, Bottyán János vét a törvény ellen…

– Úgy hát!

– …akkor megvannak erre kegyelmed eszközei és emberei.

– Épp ez az! Minap is odaküldtem két hajdúmat, hogy bekísérjék Bottyánt a városházára, erre in flagranti úgy megverte őket, hogy azóta is az ágyat nyomják. Pedig nem tettek mást, csak érvényt akartak szerezni a törvénynek.

Steinsdorff százados hallott az esetről, bár neki máshogy mesélték. Abban a mesében pökhendi, úrhatnám hajdúk szerepeltek, akik túlságosan hozzászoktak, hogy gyámoltalan jobbágyokon hatalmaskodjanak, és elég ostobák voltak, hogy ne vegyék észre, mikor állnak szemben olyannal, akivel nem érdemes packázni.

– Pontosan mit kívánnak tőlem kegyelmedék?

– Bottyán háza egy kisebbfajta erőd, a szolgái meg fegyverrel járnak, akár a nemesek.

Szüksége is van rá, ha meg akarja védeni magát az ilyen keselyűktől – gondolta Steinsdorff.

Kelemen György feje úgy vöröslött, félő volt, ott helyben megüti a guta.

– Nem tűrhetjük tovább Bottyán önkényeskedését! – mondta rekedtes hangján. – A város ereje azonban nem elégséges a megregulázásához. Ezért kérjük tisztelettel a parancsnok úr támogatását. Adjon egy szakasz dragonyost a hajdúim mellé, hogy egyszer s mindenkorra letörhessük Bottyán János szarvát.

Nagy csörömpölés hallatszott a kandalló felől. A tűzrakással megbízott, vörös hajú suhanc ejtett ki egy hasábot a kezéből, és a fa olyan szerencsétlenül zuhant a padlóra, hogy feldöntötte a piszkavasakat tartó állványt.

– Ej, mit zavarogsz itt, fiam! – csattant fel a százados. Valójában nem a magyar kölyök dühítette, hanem a vendégei, de azokra mégsem förmedhetett. – Rakd meg jól azt a tüzet, aztán eredj a konyhába, és segíts édesanyádnak!

– Igenis, parancsnok úr! – hebegte a szeplős kölyök, miközben kapkodó mozdulatokkal tette vissza a szőlőindát formázó állványra a tűzkaparókat.

Steinsdorff bárónak sem volt ínyére Bottyán egynémely cselekedete, de mégsem húzott volna ujjat vele. A magyar ezredesnek befolyásos barátai voltak az Udvarnál, és sokan tisztelték a kereskedők közül is. A végvári vitézek tűzbe mentek volna érte, a pórok meg atyai jótevőként tekintettek rá.

Amennyiben ráküldi a várbéli katonaságot, ki tudja, miféle darázsfészekbe nyúl? Viszont ha megtagadja a bíró kérését, abból is csak galiba származhatik. Hogy mást ne vegyünk, búcsút mondhat a várostól rendszeresen kapott discretiónak, ami hol egy vágómarhában, hol egy hízott sertésben nyilvánult meg. Ej, de kényes ügy! Most melyik ujjába harapjon? Valahogy meg kéne értetni Kelemennel, hogy Bottyán úgyszólván érinthetetlen. Ne a tiszteletben álló kapitányt háborgassa, hanem hajtsa be a kieső adót a jobbágyokon.

Kelemen bíró azonban oly régóta acsargott Bottyánra, hogy már nehezen tudta kiverni fejéből a fixa ideáját. Egynémely dologról azonban megfeledkezett, és Steinsdorff kapitány úgy vélte, nem árt erre emlékeztetni.

– Tudja-e kegyelmed, hogy Bottyán uramnak a legmagasabb körökben is vannak pártfogói?

A bíró visszahőkölt.

– Hallottam egy s mást – szűrte a fogai között. – Csak éppen azt nem tudom, mivel érdemelte ki a fene nagy kiváltságot…

A százados széttárta karját. Úgy döntött, belemegy a színjátékba.

– Jómagam nem voltam jelen Esztergom ostrománál, mert akkoriban másutt szolgáltam a császárt, de azt beszélik, Bottyán uram igencsak kivette részét a harcokból. Aztán két évre rá, amikor a török utószor tört e vidékre, Bottyán ismét kitüntette magát. Még az általlőtt karja sem tántoríthatta el attól, hogy támadásba vezesse huszárjait. No, de minek is mondom ezt éppen kegyelmedéknek? – nevetett fel Karl Heinrich von Steinsdorff, mint aki ráeszmél, hogy csacsiságokat beszél. – Erre emlékezniük kell! Hiszen ha valóban annyira szívükön viselik a város sorsát, ahogyan állítják, bizonyára kegyelmedék is ott forgolódtak a harcok sűrűjében. – Egyesével végignézett a küldötteken, arra várva, hogy egyik vagy másik rábólint. – Vagy tévednék?

A városi küldöttség, élén a bíróval, zavartan nézelődött. Hol egymásra, hol a padló réseire. Ki tudja, milyen érdekes mintázat ragadhatta meg a figyelmüket.

Hát így állunk! – summázta a parancsnok, és még a fájdalmai ellenére is megengedett magának egy félmosolyt. – Egyik jómadár sem volt itt, amikor dörögtek a fegyverek. A csata idején bezzeg nem mutatkoztak ilyen harciasnak! Vacogva kivárták, míg elvonulnak a fellegek. Aztán előmásztak a patkánylyukaikból, és most azokat szapulják, akik nem féltek vérüket ontani a városért. Micsoda alávaló, sunyi népség!

A leforrázott urak oly kínosan feszengtek, már-már megsajnálta őket. Végül is nem a megszégyenítésük volt a cél, csupán gátat vetni a panaszáradatnak, de Steinsdorff kapitány pontosan tudta, ha nem akarja maga ellen fordítani a gyűlölködőket, kénytelen adni valamit útravalóul. Csak hogy ne éljék meg teljes kudarcként a visszautasítást.

– No, azért nincs veszve minden – kacsintott a százados. – Nem volna szabad beszélnem erről, mert kötelez a katonai titoktartás, de annyit megsúghatok az uraknak: hamarosan nagy változás jön Esztergom életébe, s jó okom van feltételezni, ezáltal előremozdul kegyelmedék ügye is…

Ruska Máté a Víziváros kihalt utcáján háztól házig osont, mint az éjjeli settenkedők. Pedig nem törte a fejét semmi rosszban. De tudta, hiába is magyarázná ezt a városőröknek, ha beléjük futna. Áristomba vetnék, és örülhet, ha megússza öt botütéssel, amiért odakint bóklászik, miután elkiáltották a kilenc órát.

A szerencse azonban pártfogásába vette: minden galiba nélkül eljutott a céljáig. Megállt az utca legnagyobb háza előtt, és megzörgette a tölgyfadeszkákból ácsolt kaput, ami oly vastag volt, hogy egy várnak is dicsőségére vált volna.

– Uram! – szólt be Máté fojtott hangon. – Kegyelmes uram!

Ismét kopogott, és remélte, hogy a házbéliek előbb hallják meg, mint a városőrök.

– Kegyelmes uram, eresszen be!

Végre lépteket hallott, majd kinyitották előtte a kaput. De nem a ház ura állt ott, hanem egy huszárruhás, marcona férfi.

– Mit lármázol itt, te rongyos? Fölvered az egész utcát az óbégatásoddal! Kotródj innét, míg jól van dolgod!

– Az úrnak hoztam híreket. Eresszen be, vitéz uram!

– A gazda már nyugovóra tért. Jer vissza holnap!

– Én elmehetek – vont vállat Máté –, de aztán ne csudálkozzék kend, ha az uraság majd leteremti, amiért késve kapta meg a hírt.

Odabent az udvarban megszólalt egy mély, parancsoláshoz szokott hang:

– Ereszd be, Mihály!

A mogorva huszár sebhelyes arca egy pillanat alatt változott engedelmesre. Félreállt a legény útjából, de mielőtt becsukta volna mögötte a kaput, még kilesett az utcára.

Az udvarra néző tornácon egy széles vállú, markáns arcvonású férfi ült, kinek vastag varjúszárnybajusz takarta az ajkát. Asztalán csonkig égett gyertya pislákolt, mellette mázas kancsó és néhány pohár. Máté megállt előtte, levette a süvegét, és fejet hajtott.

– Ki vagy te, és mit akarsz éntőlem ily későn?

– Nem ismer meg, kegyelmes uram? Ruska Máté vagyok, Nyergesről.

A házigazda megpödörte bajsza végét, míg a legényt méregette szigorú szemeivel.

– Az orcád ismerős. Kevés ilyen pulykatojást látni errefelé. No, te Máté, hát mi olyan sürgős, ami nem várhat reggelig?

A Ruska fiú megszokta már, hogy vörös haján, szeplős képén élcelődnek az emberek, de most fontosabb dologban jött, mint hogy ezen mérgelődjék.

– Délután küldöttség ment a várba, Steinsdorff kapitányhoz.

– Úgy! – A ház ura a vele szemben lévő székre mutatott. – Ülj le, fiam, tölts magadnak egy pohárral, aztán meséld el, mit hallottál!

– Köszönöm kegyelmed gráciáját – feszengett a legény –, de nem szoktam én urakkal borozni…

– Most fogsz – zárta le a vitát a férfi, és Máté felé tolta az egyik mázas poharat.

Ruska Máté leült az üres székre, félénken a szájára húzta a poharat, aztán mindent elmesélt töviről hegyire a délutáni audienciáról, amit a parancsnok kandallója mellett piszmogva végighallgatott. A felbőszült urak levegőnek nézték a szolgalegényt, míg föl nem borította a piszkavasakat, de előtte és utána úgy beszéltek Steinsdorff báróval, mintha Máté ott sem volna.

A házigazda dús szemöldöke egyre lejjebb ereszkedett a beszámolót hallgatván.

– Eddig sem voltak kebelbéli cimboráim a városi urak, de azt hiszem, eztán még jobban rajtuk kell tartanom a szemem. Steinsdorff mit felelt?

– Nem ígért semmit. Azt javallotta az uraknak, járjanak el maguk a törvény nevében.

– Ez derék tőle! – biccentett a házigazda. – Jól ismerem a századost. Meglepődtem volna, ha szövetkezik ezekkel a sakálokkal.

– De azt is hozzátette, hamarost nagy változások jőnek Esztergom életébe.

– Mifélék?

– Nem árulta el, ám én azt hiszem, valamiképp összefügg a várbéli készülődéssel.

Az uraság fújtatott egyet, s a legény ebből kiértette, hogy további magyarázatra lesz szükség.

– Egynéhány napja nagy a sürgölődés. Csinosítgatják a várat, rendbe teszik az elmaradt dolgokat. Édesanyám ottan dolgozik a konyhán, és azt parancsolták nékik, a legjobb étkekből készítsenek lakomát.

– Vajon mi okból?

– Én csak annyit tudok, amennyit elmondtam kegyelmednek – állt föl Ruska Máté.

Kígyósi Mihály máris pattant, hogy kikísérje a késői látogatót, de az úr egyetlen intésére visszaült a lócára.

A házigazda megfogta a legény könyökét, és együtt sétáltak a kijáratig. Ott aztán az se derogált néki, hogy maga nyissa ki előtte a kaput.

– Köszönöm a fáradozásod – mondta, miközben egy tallért nyújtott a hírhozónak.

– Nem pénzért tettem! – tiltakozott a legény. – Emlékszem, mit tett kegyelmed, amikor tatárok törtek a falunkra. Kegyelmed nélkül édesanyám már nem élne.

– No, azért tedd csak el! Jól jöhet még – nyomta az úr Máté markába az érmét. – Vésd eszedbe: Bottyán János nem szokott elfeledkezni azokról, kik jót cselekedtek véle!

Ruska Máté kilépett a kihalt utcára, de még hallotta a becsukódó kapu mögül a folytatást.

– És azokról se, akik rosszat…

Komárom, 1691. október 24.

– Nem tud aludni, kegyelmed?

Báró Franz Ferdinand von Kuckländer a komáromi vár keleti csücskén épült Hegyes-bástyáról nézte, hogyan remeg a hold tükörképe a Duna vizén. Meg sem kellett fordulnia, így is tudta, ki állt meg mögötte. Egy ismerős kéz simogatta meg a hátát.

– Min mereng az én édes uram?

– Ach, Benigna, azt hittem, már alszol…

– Hideg az éjszaka, s felriadtam, hogy kegyelmed nincs mellettem.

– Csak ki akartam szellőztetni a fejemet. Talán ez az utolsó nyugodt estém. Holnap megérkezünk, és előre félek, mi vár ránk. – Aztán minden átmenet nélkül kifakadt: – Az ördög akart e barbár vidékre jönni! Mi vétkem lehet, amiért ezt a büntetést kapom?

– Talán a Jóisten így tesz próbára minket…

– Vagy Leopold!

– Mármint Őfelsége… – köszörülte meg a torkát Benigna.

– Ach, freilich, én is azt akartam mondani.

– Keresztényi türelemmel kell viselnünk a terhet, amit vállainkra helyez a Teremtő. Amúgy meg… ki tudja, talán nem is lesz olyan rossz a sorsunk.

– Hogyne lenne! Azt beszélik, e rémes országnak ihatatlan a vize, a földje mocsaras, a lakói pedig vadak és zabolázatlanok. Pusztán a levegőjétől is megbetegszik az ember. Itt aztán ne számíts fényes bálokra! – Kuckländer rácsapott a mellvédre. – Ach! Legszívesebben azonnal visszafordulnék, és meg sem állnék Linzig.

– És mit mondana kegyelmed Őfelségének? Hogy nem méltó a császári kegyre? Vagy ellene akar szegülni az ordernek, mint egy rebellis magyar?

Kuckländer nagyot horkant. Már a gondolatot is felháborítónak találta, hogy e lázongó nemzethez hasonlítják.

A neje azonban érezhette, hogy szavaival veszélyes területre merészkedett. Nem véletlenül éltek le egymás mellett annyi évet, Benigna tudta, mivel lehet a legjobban hatni rá.

– Bízzon kegyelmed Őfelsége bölcsességében, és… gondoljon a jutalomra!

Bottyán kezéből kiröpült a fringia. Még a csuklója is belésajdult, akkorát ütött rá a tatár kurafi, aki elszáguldott mellette mokány lován. Jó nagyra nőtt a bestye!

A tatár öntelt vigyorra húzta a száját. Tehette, hiszen lefegyverezte ellenfelét, aki amúgy is jócskán idősebb volt nála. Megtáncoltatta lovát, majd vad kurjantással vágtára fogta, hogy egy utolsó rohammal befejezze, amit elkezdett.

Bottyán fájós keze lehanyatlott a térde mellé. Huszárjai messze sodródtak mellőle, és amúgy is megvolt a maguk baja. Segítségre nem számíthatott, és a menekülésnek sem látta értelmét. Úgy döntött, inkább szemből várja be a halálos csapást.

A tatár lovas oly sebesen közeledett, ami csak egyetlen sújtásra elegendő időt nyújtott. Már csak tíz lépésre volt…

Bottyán baljával megszorította a kantárszárat. Lábait kihúzta a kengyelből.

…már csak öt…

Jobbjával megragadta a nyereg mellé tűzött fokosát.

…egyetlen lépés…

Az utolsó pillanatban hátrahajolt, amennyire csak tudott, a tatár szablyája elsuhant pontosan ott, ahol elébb még a nyaka volt. A hadnagy fektében meglendítette a fokost, és elhajította a kutyafejű után.

Régen könnyebben ment ez a mozdulat, de most a gerincébe nyilalló fájdalom emlékeztette, hogy az idő bizony néki sem kegyelmez. Nyögve egyenesedett ki, és csak eztán nézett a távolodó tatár ló után. Az terhétől megszabadulva őrülten vágtatott a bajóti erdő felé.

Bottyán János lehuppant a nyeregből. Megropogtatta csontjait, majd odasétált a fűben vergődő tatárhoz. Próbált menekülni a nyavalyás, de a lapockájából kiálló fokos miatt csupán szánalmas kúszásra-vergődésre tellett maradék erejéből.

A hadnagy csöppnyi szánalmat sem érzett a haldokló iránt. A csata azonban még tart, és nem harcolhat valamirevaló fegyver nélkül. Mielőtt kicsavarta a nyöszörgő tatárból az ezüstfejű fokost, még rátaposott a biztonság kedvéért. Csak hogy a nagyobb résből könnyebben szakadjék ki a fegyver.

Fölegyenesedett, s körbenézett, hol lehet rá a legnagyobb szükség. Tőle nyugatra vastag füst gomolygott az ég felé. Nyergesújfalut akarták fölprédálni az átkozottak, de szerencsére Bottyán épp arra portyázott a csapatával, amikor meghallották a sikoltásokat. Istennek hála, időben érkeztek.

Amint a tatárok észrevették, hogy komolyabb ellenfelük akad a védtelen parasztoknál, gyorsan rendezték soraikat, és szembefordultak a huszárokkal. Kíméletlen harc bontakozott ki. A tatárok javára szólt a fürgeség, viszont az esztergomi huszárok mindegyike két töltött mordályt tartott a nyerge mellett. Már az első sortűz után elbillent a mérleg nyelve a magyarok felé. A többi támadót levágták vagy széjjelugrasztották. Bottyánnak pont a tatárok vezére jutott. Őt vette üldözőbe, míg a fickó úgy nem határozott, hogy menekülés helyett inkább leszámol a csapatától elszakadt harcossal.

Ez volt élete legrosszabb döntése.

Bottyán megkereste a kardját, aztán fölpattant a lovára, és a füst felé vágtatott.

A faluba érvén látta, hogy fölösleges volt sietnie, mert a harcnak már vége. Egyetlen tatár sem maradt nyeregben. Vagy elmenekült, vagy fölkoncolták.

A nyergesiek riadtan óvakodtak elő rejtekhelyükről, és sírva-átkozódva mérték föl a károkat. Ha nem bukkannak föl a magyar huszárok, mostanra az egész falut fölprédálták s porig égették volna a tatárok. Így azonban csak az egyik faluszéli ház nádteteje lángolt. Bottyán értő szemmel fölmérte, hogy azt már nem lehet megmenteni.

Szeplős képű, vörös hajú gyerkőc rohant elő a bokrok közül. Szívszaggatóan jajgatott, és mindenáron be akart menni a házba.

A huszárok elkapták, és visszatartották az esztelenségtől. Ha be is jutna, ki már aligha.

– Eresszenek! – kapálódzott a fiú. – Szegény édesanyám van odabe’.

– Nincs ott senki, kölyök! – morrant rá Bottyán. – Akinek esze van, már rég kijött onnét.

– De az édesanyám beteg… – nyöszörögte a gyerek. – Nem tud fölkelni…

Bottyán a lángoló házra nézett. Még csak a tetőn táncolt a tűz, ám az ajtón már vastagon gomolygott kifelé a füst. Aztán az embereire pillantott.

Ugyan kinek adhatna ilyen parancsot? Küldjön a halálba egy jó vitézt holmi parasztasszonyért?

Fölmordult, leugrott a nyeregből, és Kígyósi Mihály kezébe nyomta a kantárszárat.

– Ne menjen, hadnagy úr! – kérlelte a strázsamester.

– Félre az útból!

Bottyán kibújt a mentéjéből, fejére borította, nagy levegőt vett, majd berontott a lángoló épületbe.

Ha van valami jó az ilyen egyszerű házakban, az csupán annyi, hogy jobbára egyetlen helyiségből állanak. Így aztán nem kellett sokáig kutakodnia. Az ablak alatt meglelte az ágyat, s benne a törékeny testű asszonyt, aki nem adott semminő életjelet.

Bottyán tüdejét feszítette a benntartott levegő, de tudta, ha enged ösztönének, és nagyot szippant a füstből, ő sem jut ki élve. Bőrét perzselte a forróság, de nem törődött véle. Csupán egyetlen dologra figyelt, hogy minél hamarébb elérje a kijáratot.

Már csak néhány lépés volt hátra, amikor úgy érezte, nem bírja tovább.

A tető ekkor adta meg magát. Beomlott, és átszakította a mennyezetet. Bottyánt a vállán érte az ütés. Térdre rogyott, de az asszonyt így sem engedte el.

Hát, legalább megpróbáltam.

Ez volt az utolsó gondolata…

…mielőtt erős karok ragadták föl, és cibálták ki a szabadba.

A tüdeje majd’ szétrobbant, de elsőnek mégsem kifújta az elhasználódott levegőt, hanem még nagyobbat szippantott a frissből.

A hátán feküdt, kiterítve, mint egy béka. Megszólalni nem bírt, csak a kezét nyújtotta, és Mihály, akinek időközben valahogy megváltozott az ábrázata, segített néki föltápászkodni. Bottyán nézte-nézte hű emberét, aki szó szerint a halál torkából ragadta ki, és nem tudta, köhögjön vagy röhögjön a lepörkölődött bajszú vitézen.

– Majd akkor derüljék kegyelmed, ha megnézte magát a tükörben…

Esztergom, 1691. október 24.

Bottyán elmosolyodott a régi emléken. Hat esztendeje is megvan az utolsó török betörésnek. És Mihály, a derék, jó Kígyósi Mihály még most is híven szolgálja őt. A bajsza újra kinőtt, úgy-ahogy elfedi a tűz okozta hegeket a képén. A szeplős képű Ruska Máté azóta szép szál legénnyé cseperedett, az anyja meg fölépült, és most a várban szolgál.

A beteg nő újjászületett aznap, amikor a tatárok rájuk törtek. A fián kívül mindenki lemondott róla, még Bottyán is egy hajszál híján. Ha akkor annyiban hagyja a dolgot, nem is kárhoztatta volna érte senki…

…leszámítva tenmagát.

Így hát kockáztatott – immár nem először életében –, és az Úristen mellé állt. Bizonyára kedvét leli a bátrakban. Vagy az eszelősökben…

– Min mosolyog kegyelmed?

Judit asszony leült a székre. Hosszú haját, mit napközben egyszerű kontyba kötve hordott, most alváshoz készülődvén kibontotta, s hagyta, hogy a vállára omoljon.

Bottyán kedvtelve nézegette asszonyát. Huszonkét esztendeje vezette oltár elé, de még mindig el tudták bűvölni a Judit arcán megbúvó, pajkos kis mosolygödrök. Olyan asszony volt, aki tudta, mikor kell hallgatni, s mikor elég egyetlen érintés vagy pillantás ahhoz, hogy erőt öntsön a másikba.

– Eszembe jutott valami csekélység – felelte Bottyán, és az asztal fölött megfogta a nő kezét.

Judit bőre az átlagosnál barnább volt egy árnyalattal, és puha, akár a legfinomabb szattyán.

– Remélem, nem holmi fehérnép!

– De bizony az! Kár volna tagadnom – évődött az uraság. – Méghozzá elég tűzrőlpattant, ami azt illeti.

Mihály fölkuncogott a tornác végén. Bizonyára néki is fölrémlett az a régi nap meg a tűzből kimentett nő. Ott égett meg az arca, és az ilyesmit nem felejti egykönnyen az ember.

– Kegyelmed mindig tréfál – húzta el a kezét Judit asszony. – Ki járt itt ilyen későn?

– Csak egy nyergesi jobbágy. Híreket hozott a várból.

– Jót vagy rosszat?

– Ezt is, azt is.

– És elárulja kegyelmed, vagy ez is afféle titok, amiről csak Mihály tudhat?

Az öreg huszár a tarkóját vakargatta, mintha nem is hallotta volna a nevét.

– Az esztergomi polgárok megint fújnak rám – simított végig a bajszán Bottyán. – Küldöttséget menesztettek a várba, Steinsdorff századoshoz, hogy álljon az oldalukra ellenemben.

– Gondolom, a derék kapitány úgy cselekedett, ahogy szokott: adott is nékik, meg nem is.

– Pontosan. Nem lehet ínyére, hogy belekeveredjen a viszályba. És nemcsak azért maradna ki, mert mindig jól kijöttünk egymással…

– Hanem?

– Nem is tudom… Úgy érzem, mintha egy ideje nem érdekelnék a város ügyes-bajos dolgai. Bántja a köszvény, kivált ilyen időben. Ettől kedveszegett, és elhanyagolja a dolgát.

– Az nékünk jó, vagy tévedek?

– Jónak jó, de nem tudom, meddig tűrik Bécsben…

– Attól tart kegyelmed, hogy leváltják Steinsdorff kapitányt?

– Nem lennék meglepve. És ez a nap tán közelebb van, mint hinnénk.

Judit asszony fürkésző tekintetét Bottyánra vetette. Oly sötét volt a szembogara, amit már-már feketének lehetett volna mondani.

– Merthogy?

– A legény azt állítja, nagy odafönt a készülődés. Mint amikor fontos vendéget várnak.

– Revizort? Vagy új parancsnokot?

Bottyán széttárta karját.

– Akárhogy is, nékem nincs félnivalóm. Hűséggel szolgálom a császárt, és sosem gyűlt meg a bajom a várbéli katonasággal. Annál inkább ezekkel a felfuvalkodott polgárokkal. – Bottyán nem törődve az illemmel, jó hegyeset sercintett az udvarba.

– Azért nem árt az óvatosság, János. Ritkán jön jobb a réginél!

Esztergom, 1691. október 26.

Ha úgy akarja, Karl Heinrich von Steinsdorff pontosan meg tudta volna mutatni, hol tart belsejében a pálinka, útban a gyomra felé. Olyan volt az ital, mint az, akitől ajándékba kapta: elsőre tüzes, karcos, szilaj, de ha az ember jobban megismeri, akkor felfedezheti az értékeit, és idővel megszokja, vagy urambocsá, meg is kedvelheti.

A pálinka nem gyógyította a köszvényt, de a szenvedést elviselhetővé csillapította. Igaz, módjával kellett alkalmazni eme „orvosságot”, mert ha túl sokat vett belőle, nemcsak a kínt tompította, hanem az elméjét is. Márpedig arra most szüksége volt.

Vendége, báró Franz Ferdinand von Kuckländer, akit Bécsből küldtek a nyakára, másmilyennek tűnt, mint a korábbi revizorok. Azoknak elég volt egy pompás vacsora, némi bor, netán egy ledérebb fehérnép, akit éjjel a szobájukba csempészett, hogy másnap engedékeny hangulatban vizsgálják meg a kapitány tevékenységét. Egy tömött erszény meg arról gondoskodott, hogy kedvező jelentést írjanak a Haditanácsnak.

De ez a Kuckländer… nem illett a sorba.

Először is a terebélyes asszonyával érkezett, nem önmagában. Másodszor a fejedelmi vacsorát követően, ami alatt máskülönben egy halvány mosolyra sem húzta a száját, rögtön azt kérte, kísérjék őket a Bakócz-kápolnába, ahol imádkozhatnak. Mindent összevetve egy sótlan, erősen vallásos ember benyomását keltette, aki kevés örömét leli az életben.

Az is feltűnt a kapitánynak, hogy a vendég keveset konyít a hadidolgokhoz, ám annál értőbb szemmel méregeti a terem berendezéseit, a képeket, de még az étkészletet is.

Vajon hogy kerülhetett ilyen magas katonai beosztásba? Egyszer sem hallotta a nevét a hadjáratok alatt. Steinsdorff bárónak megvolt erről az elképzelése.

Azt várta volna, hogy eltöltenek egy kedélyes estét a minden jóval megrakott asztal fölött – valóban kitett magáért Örzse, a sebhelyes karú szakácsnő –, aztán finom neszmélyi borokat kortyolgatva megbeszélik a legfrissebb híreket. Ritkán jutottak el hozzá a bécsi pletykák, pedig időnként nem árt tájékozódni az Udvar dolgairól.

Kuckländer azonban nem bizonyult kellemes társalkodópartnernek. Az ínycsiklandó étkeken is fintorgott. Meg sem próbálta leplezni érzelmeit, amelyek az undor és a lesajnálás között hullámoztak.

Steinsdorff kapitányban felmerült a gyanú, hogy vendége nem azért fanyalog, mert silány lett volna az étel, vagy kifogásolható a fogadtatás, hanem mert szándékosan ürügyet keres, hogy kifejezze elégedetlenségét. Mintha azt akarná üzenni, ez a színvonal méltatlan egy császári tiszthez. Méltatlan őhozzá…

Steinsdorff cseppet sem bánta, hogy reggel nem neki kellett körbevezetni a vendéget. Lám, olykor a köszvénynek is lehet haszna! Thall strázsamester vállalta a kalauz szerepét, előre kikötvén, hogy amire nem tud válaszolni, arra majd a kapitány fog, miután visszatértek.

Jó alaposan elhúzódott a szemle. Vagy ilyen akkurátus ember ez a Kuckländer, vagy ismét a Bakócz-kápolnában felejtette magát.

Bekopogott az őrséget ellátó káplár, és be akarta jelenteni a vendéget, ahogy az a dolga lett volna, de a mellette betrappoló Kuckländer egy türelmetlen mozdulattal félretolta.

A bárónak előrefittyedő alsó ajka volt, ami dacos, makacs jelleget kölcsönzött az arcának. Szürkéskék szemét résnyire húzta, mintha mindig kételkedne abban, amit lát. Ám a legkülönösebb jegye kétségtelenül a bozontos szemöldöke volt. Önmagában akár mókásnak is tűnhetett volna, ám a többi vonásával együtt inkább nyugtalanító érzést keltett.

Kifogástalan, gyöngyszürke egyenruhát viselt, és magas szárú lovaglócsizmát, aminek sok értelme nem volt a várnézéshez. Hacsak nem lóháton járta végig a termeket…

Kellett falra festenem az ördögöt! – gondolta Steinsdorff százados.

– Ach, báró úr! Már vissza is tért? Mondja csak, hogy tetszik kegyelmednek a vár?

Kuckländer olyan képet vágott, mint akit egyedül a neveltetése tart vissza, hogy a padlóra köpjön.

– Ez nem vár, hanem egy disznóól!

– Csakugyan?

A kapitány nem várt kedvességet az előzmények után, de a nyers megfogalmazás annyira meglepte, hogy nem jutott eszébe jobb válasz.

– A falak omladoznak, az utcák piszkosak, a katonák fegyelmezetlenek. Úgy tűnik, a százados úr kissé elhanyagolta a dolgait.

– Tudja, a köszvény…

– Lirum-lárum! – intette le Kuckländer. – Többévnyi lemaradást látok itt, holott az erőd már nyolc éve visszakerült a császár birtokába.

– Csak nem akarja az én nyakamba varrni az elődeim mulasztását? Én is romokban kaptam, és ahhoz képest még javítottam is annyit, amennyit tudtam. Pénz és munkáskéz nélkül nem lehet csodát tenni!

– Ez bizony édeskevés, kapitány úr! A vár nem bírna ki egy újabb ostromot. A dzsámi is jobb állapotban van odalent a városban. Messzebbről nézve azt hihetné az ember, még mindig törökök lakják Esztergomot. Tud erre nézvést elfogadható magyarázattal szolgálni?

– Nos, a dzsámi valami isteni véletlen folytán épségben vészelte át az ostromot. Azóta magtárként szolgál. Bontattam volna le?

– A minaretet mindenképp! Vagy annak is látja valami hasznát?

Steinsdorff századosnak már nyelvén volt a csípős válasz, de az utolsó pillanatban visszanyelte. Ezzel az emberrel kár vitatkozni! Öntelt és könnyen ítélkező. Közben fogalma sincs, hogyan mennek itt a dolgok. Úgy kell összefogdosni a kubikosokat, a valamirevaló mesterekért egészen a bányavárosokig kénytelenek menni, és még ha sikerül is előteremteni a kétkezi munkásokat, a bérüket akkor sem tudja kifizetni. Bécsből csak az ordert küldik, pénzt annál kevesebbet.

– Mindenről be fogok számolni a Haditanácsnak – szegte fel az állát Kuckländer. Így legalább nem látszott annyira a tokája.

– Tegyen belátása szerint, báró úr!

Kuckländer végigsimított parókáján, amit copfba kötve hordott az előírásnak megfelelően.

– Tételes listán veszem át a helyőrséget – közölte fölényes képpel. – Ne engem okoljanak az elmaradásokért.

Karl Heinrich von Steinsdorff azt hitte, rosszul hall.

– Parancsol, báró úr?

Kuckländer egy levelet húzott elő gyöngyszürke egyenruhája hajtókájából, amelyen hatalmas császári pecsét virított. A viaszba nyomott kétfejű sas mintha gúnyosan nevetett volna.

– Íme, a kinevezésem, egyenesen Őfelsége kezéből. Mától én vagyok a vár parancsnoka. Kegyelmednek pedig mihamarabb jelentkeznie kell a Haditanácsnál.

A százados érezte, ahogy elvörösödik. Az új parancsnok bizonyára a szégyennek tulajdonította ezt. Nem tudhatta, hogy a kapitány valójában majd’ kiugrik a bőréből.

Steinsdorff ugyan sejtette, hogy az elmarasztaló jelentés után búcsút mondhat a jutalomnak, amit a szolgálataiért kapott volna az uralkodótól. De már azt sem bánta. Hamarosan visszatér a birtokaira, hogy békében élvezhesse jól megérdemelt nyugalmát. Ott tán még a köszvényét is ki tudja kúrálni. Esztergommal és a folyton nyavalygó polgáraival meg bajlódjon e pökhendi, álszent alak!

Esztergom, 1691. november 15.

Nyugaton a Duna, keleten a Várhegy szegélyezte a Vízivárost, amely mindössze két házsorból állt. A közöttük húzódó egyetlen utca hivatalosan még nevet sem kapott, ám a nép Úri utcának csúfolta. Többségében apró házak simultak a hegy lábához, de akadt köztük néhány nagyobb is. Az egyik ilyenben lakott Bottyán János. Már amikor épp nem a szegedi várban látta el az alkapitányi teendőket. A Budai-kapu közelében álló épület valójában csak a környékbéliekhez képest tűnt nagynak. Azon kúria mellett, amit Bottyán a piactéren akart emeltetni, bizony ez is eltörpül majd.

Mikor egy fertályórája kilovagolt az erdőből, és szeme elé tárult az esztergomi vár, Bottyán előreküldte Kígyósit, hogy bejelentse érkeztét. Így mire hazaért, nyitva találta a vastag tölgyfa kaput.

Judit asszony kijött elé. A vállait megvédte a nyestprémmel szegélyezett palást, ám az arcát pirosra csípte a hűvös, dunai szél.

Bottyán lepattant a nyeregből, fölkapta nejét, és megpörgette, mint a friss szerelmesek szokták. Idestova huszonkét esztendeje kötötték össze az életüket, akkor kérte meg a daliás, ámbár koldusszegény végvári katona a fiatalon megözvegyült, tehetős asszonyt, aki magára maradt három totyogó leánykával. Egyikük sem bánta meg a döntését. Időközben Bottyán is szép vagyonra tett szert a hadizsákmányból, s nem kellett szégyenkeznie gazdag neje előtt. Judit pedig olyan férfinak adta a kezét, aki gondoskodott róla meg az árvákról, és meg tudta védelmezni a kapzsi rokonoktól, kik a férje halálakor szívesen rátették volna kezüket az örökségre.

Bottyán kedvtelve nézte kipirult arcú asszonyát. Igaz, Judit túl járt már élete virágán, a bőre sem volt már olyan feszes, mint húsz éve, és a szeme körül megszaporodtak a ráncok, de valahogy még ez is jól állt néki. A hosszú hadjáratok alatt előfordult olykor, hogy az ezredes más asszonyok karjában csillapította férfiúi gerjedelmeit, ám ők csupán néhány fertályóráig birtokolhatták. A szívét ellenben sosem kapták meg, mert az jó helyen volt Judit asszonynál. A nő, ha sejtette is a kikapásokat, sosem faggatózott, Bottyán meg nem akarta fájdítani a szívét egy őszinte, ámde ostoba vallomással.

A kaput bezárták, lováról gondoskodtak a szolgák, így Bottyán János minden figyelmét a nejének szentelhette.

Odabent leült a kedvenc karosszékébe, amit még Bádeni Lajos ajándékozott néki egy sikeres hadjárat után, Judit asszony pedig szó nélkül térdelt elébe, és segített megszabadulni a csizmáktól. Az ezredes nem állhatta meg, hogy végig ne simítson a nő őszbe csavarodó tincsein.

– Aztán miféle az új parancsnok? Megmutatta már magát?

– De még mennyire! Majd’ minden nap lejön a feleségével ide, a vízivárosi templomba. Úgy tűnik, erős hit buzog bennük.

– Vagy sok a gyónnivalójuk…

Bottyán ismerte az efféle embereket, és valahogy nem bízott bennük. Tudta, hogy a „szeretet nevében” akár ölni is képesek. A türelmük pedig csak addig terjed, míg nem találkoznak más vallásúakkal.

Ő maga is mélyen hitt a Mindenhatóban, ugyanakkor számtalan protestáns barátja és katonája volt. Szépen is nézett volna ki, ha különbséget tett volna közöttük a felekezetük szerint.

– Lassan ideje lenne vendégségbe hívni őket – jegyezte meg Judit asszony.

Hát igen! Bottyán nem szaladt azonnal a várba, amikor kiderült, hogy a jó Steinsdorff kapitány helyére ezt a Kuckländert nevezte ki a császár. Éreztetni akarta, hogy ő, aki egy másik várnak a parancsnoka, nem tartozik az esztergomi kapitány alá. Legalábbis egyenrangúak.

Megvakarta borostás állát.

– Én még várnék egy csöppet.

– Sokáig nem lehet húzni, mert a végén tiszteletlenségnek veszik.

– Hát aztán? Nékem egy ilyen osztrák bárócska mit sem árthat.

A ház uraként Bottyáné volt az utolsó szó, azt azonban rég megtanulta, hogy érdemes hallgatni Judit asszony megérzéseire.

– Gondoljon kegyelmed a városi urakra! Mi lesz, ha azok elébb édesgetik magukhoz a kapitányt? Tudja, hogy mindig annak áll a zászló, aki hamarébb lép.

– Hiába is lépnek ezek a férgek! Steinsdorff bárónál sem mentek vele semmire. Elég volt néhány hordócska bor meg pár flaska pálinka, és a kapitány csak legyintett az áskálódásra.

– De ki tudja, miféle az új parancsnok? Nem tűnik iszákosnak.

Bottyán fölsóhajtott.

– Legyen! Ismerjük hát ki ezt a Kuckländert! Most néhány napig úgyis itthon leszek. Egyet elpazarolhatok rá. Még ma írok néki levelet.