részlet

Fordította Pritz Péter

Copyright © 2019 by Michael Balzary
Nyitóvers (Innocence) © 2019 by Patti Smith
Hungarian translation © 2020, 2023 Pritz Péter
Magyar kiadás © 2023 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Oláh Gábor
Borítófotó © Elaine Berkovitz Cunningham

A képeknél másként nem jelzett fotók
Michael Balzary archívumából valók.

Második, bővített kiadás
ISBN 978 963 620 160 9

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Turi Márton
Szerkesztette Bajtai Zoltán
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Mindig és mindenféle módon köszönet gyönyörű lányaimnak,
Clarának és Sunnynak, akik megtanították nekem, hogy mi a szeretet.

*

Testvéremnek, Karynnek ajánlom ezt a könyvet,
aki jobb író, mint amilyen én valaha is leszek.

**

Kurt Vonneguttól elnézést a sok pontosvesszőért.

Szeretlek titeket mind

Te kis szürke horizont

Ti kis hideg nedves lábak

Te kis elsuhanó autó

Te kis lopakodó hiúz

Te kis hideg és üres szél

Te nagy megtörő hullám

Belélegezlek titeket

Ártatlanság

egy könyörtelen kéz által úgy hullhatott volna el,

ahogy egy fáról leeső halott levél

de a sors csak egy ujjal ért az ausztrál földön született

pólyás csecsemőhöz.

az élet fájáról pattant le ez a könnyű léptű,

mozgékony vadember,

ez az édes fuvallat, aki kezet és lábat növesztett,

horogra csalit tett, apjával horgászott

majd kiszakadt onnan, átkelt a Yarra folyón

és Amerikába érkezett, Rye-ba, egy álomcsapdába,

morajló ég alá, de leporolta magát, és kiemelkedett

a gondviselés kijelölt neki egy hangszert

ami a kezében színforgatagot keltett életre

ami elszabadult, fékevesztetten pörgött,

majd visszatért, ahogy a bumeráng is visszatér

a kiindulási pontjához, teremtő bölcsőjéhez.

élete levelei nem hullottak le halottan,

hanem énekeltek

és lépésről lépésre követték őt fiatal karavánútján,

üvöltő viharokban,

a zene nevében megáldott arcok körmenetében.

egyszer egy látomásban örömtüzek égtek,

ő körülöttük táncolt, ártatlanságba öltözve,

tapasztalásra éhesen

flea, a gyerek, az életet habzsoló, kamasz,

kitárt karokkal őrjöngve a hálától

– patti smith

ELSŐ RÉSZ

Etiópia, sóvárgom utánad, vágyom arra, hogy újra érezhesselek, és emlékeztethess arra, ki vagyok, és mi végre vagyok itt. Az élethez való mértéktartó hozzáállásod olyan megindító, hogy zokogok, ha rá gondolok; a megkönnyebbülés könnyei patakokban folynak le megfáradt arcomon. Etiópia illata, a katlevél, a por, a kávé összekeveredő aromája azonnal eltöltött, amint megérkeztem. Feléledtem tőle, elérzékenyültem, és nyitottá tett arra, hogy meglássam a világ leggyönyörűbb embereit. Az etióp házak tüzet lélegeznek, az ételeik meggyógyítanak, és a zenéjüknek (ami miatt odamentem) olyan a hatása, hogy a kis Flea azonnal kipattan tőle a székéből, és úgy kezd repdesni, mint egy kolibri. Ősi, földmélyi kövekből kivájt templomokban jártam, aztán zenésztársaimmal buszra szálltunk, ahonnan feledhetetlen kilátás tárult elénk a nyílt, dombos vidékre és a végtelen égre, na meg a fejükön vödröket cipelő nők látványára, akik életük ritmusára lépkedtek, miközben elhaladtunk mellettük. Etiópia befogadott, biztonságot nyújtott, táncolt velem, és kávéval, süteménnyel kínált.

2010-es etiópiai kalandozásom során egyszer Harar városában egy poros út menti kis templomban találtuk magunkat a barátaimmal. Három idős asszony ült egy szerény pulpituson, mély, sötét ráncaikat színes szövetből készült ruhákkal tekerték körbe. Egyikük kezében csörgődob volt, azon játszott, a másik két asszony pedig tapssal kísérte őt, és sok millió éves dalokat énekeltek, az emberiség szülőhelyének kellős közepén. Dalaikban tudatosságnak nyoma sem volt, úgy énekeltek, mintha csak lélegeztek volna, zenéjük körbetáncolta a termet, funky volt és kemény – soha nem hallottam még ahhoz foghatót. Mélyen megindító volt, magával ragadott az érzés, amit keltettek bennem, és lenyűgöztek a csodálatosan természetes körülmények. Miután befejezték, a csoportunkból egy fiatal nő, Rachel Unthank állt fel, és minthogy Anglia északi részéről származott, elénekelt egy régi angol, tradicionális népdalt. Kristálytisztán és hitelesen adta elő, és olyan mély átéléssel, hogy életem folyója kiszélesedett és megerősödött tőle – ahogy megerősített létjogosultságomban is. Az emberi teljesítőképesség legmagasabb fokán szólalt meg ez a két, egymástól egyébként eltérő kultúra.

Az idős asszonyok úgy néztek ránk, minden ítélkezés nélkül, ahogyan a hold süt az égről, arcukon Mona Lisáét idéző anyáskodó és melankolikus mosollyal, tekintetükben pedig némi csodálkozással. Azért, mert az a szívszorító gyönyörűség, amivel Rachel Unthank megérintette és felrázta a lelkemet, számukra teljesen természetes volt. Az emberek énekelnek. Engem viszont ezek a gyönyörű hangok emlékeztettek arra, hogy ki vagyok, miért vagyok ezen a Földön, és egyensúlyba hoztak. A könnyek nem a szomorúság vagy a boldogság jelei, hanem annak, hogy az ember érző lényként figyel a dolgokra. Egyébként könnyen elérzékenyülő típus vagyok, aki simán elsírja magát. Ez van.

*

Egész életem arról szól, hogy keresem énem legmagasabb megnyilvánulási formáját, illetve kutatom a lélek legmélyebb rétegeit. Gyakran megakaszt ez a versenyszellemű világ, vagy épp saját egóm csapdájába esem, de rendületlenül kitartok, keresem a szépséget, és igyekszem elengedni magam, hogy átérezhessem a pillanat mély igazságát. Ez az égető vágy mindig is ébren tartotta bennem a kíváncsiságot, arra sarkallt, hogy kutassam tovább, hogyan tudok egybeolvadni a végtelen szellemmel. Ehhez minden eszközt megragadtam, nagyon vad, gyakran bizarr, önpusztító helyzetekbe keveredtem, mert nem értettem, hogy mit miért csinálok, illetve nem tudtam a dolgokat irányítani. De a vágy továbbra is éget, én pedig tovább tanulok. Miközben bensőm hajt előre, nagyon remélem, hogy utamnak ez a könyv is fontos részévé válik. Nincs más választásom, mint hogy hagyjam, hogy az istenek szüntelen ki- és belégzésükkel könyörtelenül nyomjanak előre, és közben jöjjön, aminek jönnie kell: megadom magam az isteni, kozmikus ritmusnak, hogy vigyen tovább és tovább…

boom bap boom ba boom bap.

Alámerülök egy sötét helyre, ahonnan nincs kiút; egy lehetetlen, víz alatti labirintusba. Még szellemek sincsenek, akik szemüknél kivágott fehér leplekbe bújva odalent kísértenének. Én jobb szeretek vagy úgy megfulladni, mint egy csótány a klotyóban, vagy hősként átúszni a La Manche csatornát. Meglehet, hogy egy tizenegy ujjú balfék vagyok, aki egy írógép fölé hajolva zokog, és épp egy nagy kupac szart produkál; egy iskolázatlan állat, akit az ösztönei és az érzelmei vezérelnek. De ez vagyok én, és ez az én hangom.

A tények és adatok számomra nem fontosak. Azok a színek és formák, amikből összeáll a világom, viszont igen. Azok a színek és formák vagyok én, akár igazuk van, akár nincs. És az sem jelent hátrányt, hogy az emlékezetnek is megvannak a maga korlátai. Ahogy például A vihar kapujában című filmben is, ugyanaz a dolog más és más perspektívából nézve mindenkinek mást mond. Az emberiség történetében a legnagyobb hibákat azok követik el, akik azt hiszik, hogy egyedül az ő meglátásukban rejlik az igazság.

Én most csak írni tudok, és remélni. Remélem, hogy ennek a folyamatnak a végén megtisztulva emelkedem majd ki a mocsárból, olyan tisztán fogok látni, hogy lézersugarakat lövöldöznek a szemeim, és a mélyre süllyedt, ezüst- és aranyszínben ragyogó kincset büszkén vigyorogva tarthatom a magasba, a tengeri szörnyek pedig engedelmesen hevernek a lábamnál.

Okoz némi fejfájást, ha belegondolok, hogy a történetem elmesélésével megbántok-e majd valakit. De le kell írnom azokat az eseményeket, amelyek engem formáltak.

Csak a magam nevében beszélek itt.

Remélem, hogy a könyvem a végén egy dal lesz.

Remélem.

A hírnév szart sem ér.

A melegség varázslatos ajándékozója

Életemben nem volt szebb ruhám annál a fekete gyapjúpulóvernél, mint amit a nagyim kötött nekem. Olyan tökéletesen lógott rajtam, mint egy levél a fán, kényelmes volt és tartós. Ha felvettem, úgy éreztem magam benne, hogy bárhová elmehetek és bármit megtehetek. 1986-ban egy hideg téli éjszakán elvesztettem egy egész estés punkrock-tivornya után az USA északkeleti részén lévő, Toad’s Place nevű klubban, épp azelőtt, hogy eljöttem volna a turnéról, hogy a Vissza a jövőbe című film két folytatásában szerepeljek. Nagyon szomorú voltam, de aztán a nagyi kötött nekem egy másikat. Soha életemben nem tett boldogabbá egyetlen tárgy annál a második pulóvernél, és azóta sem voltam olyan csinos, mint abban. (Sajnos később azt is elvesztettem.) Abban a pulóverben el tudtam tűnni, és megvédett mindenféle gonosztól.

A varázslatos pulóverkötő, anyukám édesanyja, Muriel Cheesewright egy gyönyörű, fergetegesen vicces és bátor nő volt. A századfordulón, munkáscsaládban nőtt fel tök szegényen a londoni East Enden. Az anyja meghalt, amikor Muriel nyolcéves volt. Ketten maradtak az apjával, aki metodista lelkész volt. Aztán a lelkész dédnagyapám hozzáment egy gonosz boszorkányhoz, aki azt képzelte, hogy a nagyanyám csakis „bűnös lélek” lehet, mert göndör és vörös a haja. Gyönyörű, kócos vörös. Lúgos vízzel kellett kifésülnie duplán „bűnös” hajából a göndör fürtöket, ami fájdalmas és megalázó procedúra volt. A mostohaanya lehet, hogy egy időre megregulázta a nagyi haját, de ettől ő később még elszántabb nő lett! MURIEL CHEESEWRIGHT FOREVER!

A húszas évek elején, amikor Muriel maga is a húszas évei elején járt, szerelembe esett Jack Cheesewrighttal, de valamilyen oknál fogva, talán a társadalmi különbség miatt nem lehettek együtt. Aztán belezúgott egy nős férfiba, aki megígérte neki, hogy elhagyja a feleségét, de végül nem tette. Muriel kiábrándultan, összetörve, fájó szívvel felszállt egy Ausztráliába tartó hajóra, hogy ott kezdjen új életet. El lehet képzelni, mennyire kiszolgáltatott volt, amikor egyedül, nőként, az első világháború után hajóra szállt, és harmadosztályon elindult a világ másik végére, amiről olyan keveset tudott, hogy az akár a holdon is lehetett volna. Az én drága, erős testalkatú, ragyogó kék szemű nagyim és az ő furcsa ruhái és acélos elszántsága.

Miután megérkezett Melbourne-be, egy orvosnál kapott munkát házvezetőnőként. Munkahelye előtt megbízható biciklijén mindennap elhaladt egy Jack Dracup nevű kifutófiú, aki ételt szállított házhoz. Muriel hozzá ment feleségül, és három gyerekük született: anyám, Patricia és a két nagybátyám: Dennis, egy elragadó, romantikus teremtés, aki a kilencvenes évek végén minden pénzt levett a bankkártyájáról, és eltűnt valahol a Fülöp-szigeteken, és Roger, akivel soha életemben nem találkoztam; talán mert nagyon vallásos, és elítél engem, amiért a sátán zenéjét, a rock and rollt játszom.

Jack Dracup nagyon durván bánt a nagyanyámmal, apának pedig felelőtlen volt. Amikor Muriel egyszer salátát tálalt a vacsorához (ami akkoriban még újdonságnak számított Ausztráliában), falhoz vágta a tálat, és azt üvöltötte: „Nehogy már ezt a rohadt nyúltápot adjad nekem!” Igazi seggfej volt vele, és Muriel egy idő után el is hagyta. Ez akkoriban nagyon bátor húzásnak számított. A férfinak jogában állt alkoholista seggfejként viselkedni, és egy nő, aki hosszú időn át szenvedett ettől, nem számíthatott a társadalom megértésére, amikor ezzel szembeszegült.

Független lélek volt, és össze tudta szedni magát annyira, hogy saját otthont teremtsen. Teltek az évek, a nagyi ötvenéves lett, és ki jelent meg egyszer csak Ausztráliában epedő szívvel? Hát a nagyi első szerelme, Jack Cheesewright, a tejesember! Élete legboldogabb időszaka kezdődött. Vettek egy lakókocsit, és nekiindultak, hogy bejárják Ausztráliát. Végre elégedettnek érezhette magát: felfedezhette a gyönyörű, titokzatos földrészt, és megélhette élete első vakációját.

Több száz mérföldre jártak kint a sivatagban, távol mindentől, amikor Jack Cheesewright sztrókot kapott, és magatehetetlenné vált. A nagyi nem tudott vezetni, így napokat kellett várnia, mire veje, vagyis bátor apám értük ment, hogy kisegítse őket. Jack nem sokkal később elhunyt, a nagyi pedig visszatért Melbourne-be, hogy élje tovább aktív nagyiéletét, és hogy a nagymamám legyen.

Rengeteg kedves emléket őrzök róla. Ő csinálta a világ legjobb karamellaszirupos gombócát; sokat kártyáztunk együtt (egy Bali nevű kártyajátékot játszottunk); a hátsó kertjében lévő budihoz tett „kirándulások” pedig sokkal izgalmasabbak voltak, mint az unalmas benti vécéket használni, beleértve azokat az aranydíszítésű mellékhelyiségeket is, ahol később felnőttként, milliárdosok palotáiban megfordultam. Gyerekként az életem a nagymamám szépségétől, a belőle áradó melegségtől és fénytől volt teljes. Ezek az ausztrál gyerekkoromhoz köthető „szeretetnyalábok” tartanak életben a mai napig is.

Mielőtt a nagyi kilencvennyolc éves korában áttért a másik oldalra, eljött egy melbourne-i RHCP-koncertre. Épp mielőtt belekezdtünk volna, átment a színpadon, hogy elfoglalja a helyét a szélén. A színpad közepén megállt egy pillanatra, kinézett az őrült tömegre, felmérte őket, majd kitárta a karjait, és úgy ragyogott ott, mint a sarkcsillag. A közönség tapsviharban tört ki, másnap pedig az egyik újság címlapon hozta a képét, amint türkizkék ruhájában a színpad közepén áll és tündököl. A főcím az volt: „A ROCKER NAGYI”.

Néhány évvel azután, hogy a nagyi elment, Adelaide-ben jártam, és betévedtem egy művészeti galériába, ahol egy diákok munkáit összegyűjtő, női egyenjogúságról szóló kiállítást rendeztek épp. Az egyik alkotás egy kollázs volt, amelyen kiemelkedő nők szerepeltek: többek közt Amelia Earhart, Patti Smith és Evonne Goolagong. És hirtelen megláttam őt is az összeállításban: az én gyönyörű nagymamámat, Muriel Florence Cheesewrightot, a rocker nagyit, aki így méltó helyre került.

Nagyszülők? Milyen nagyszülők?

Anyai nagyapámat, Jack Dracupot nem volt alkalmam megismerni. Összesen egyszer találkoztam vele, tizenkét éves koromban. Melbourne külvárosában egy temetkezési szalon hátsó szobájában lakott, és furcsa foglalkozást űzött: koporsókat készített. Apám vitt el hozzá a testvéremmel, Karynnel, hogy meglátogassuk. Nem emlékszem semmilyen különösebben tanulságos beszélgetésre, csak arra, hogy az a furcsa, kényelmetlen érzés vett rajtunk erőt a társaságában, ami akkor telepszik az emberre, ha olyan felnőtt közelében van, aki nem tud mit kezdeni a gyerekekkel. Eljátszott egy vicces számot zongorán, mi meg a tesómmal előadtunk rá egy idióta táncot, és pár percig boldognak éreztük magunkat. Ennél közelebb soha nem érezhettem magam egyik nagyapámhoz sem. A tánc után a felnőttek azt mondták, hogy várjuk meg őket a ravatalozóban, amíg beugranak a sarki kocsmába.

Apám csak egyszer beszélt a szüleiről. Már felnőtt voltam, amikor Ausztráliában egy sós vizű tónál csalit kerestünk horgászáshoz, és az apjáról kérdeztem. Rövid választ kaptam: „Nagyon okos ember volt, de a pia elvitte.” Az anyjáról semmit sem tudok; nincs emlékem arról, hogy valaha találkoztam volna bármelyikükkel is, igaz, fotók készültek rólunk, de akkor még öntudatlan kisgyerek voltam.

A nagyanyjáról viszont már többet mesélt apám. Írországból települt át Ausztráliába egy árvákat szállító hajón. Ő mindentől távol, a vadvidéken élt. Keményen ivott. Amikor apám gyerekként meglátogatta, előfordult, hogy talicskával küldték el őt a kocsmába, hogy hazavigye a nagyanyját, aki már járni sem tudott, annyira részeg volt. A tizenkét éves apám a sötét éjszakában egy földúton tolta hazafelé egy talicskán a részeg nagyanyját, aki ide-oda borult, közben összevissza beszélt, míg el nem ájult a csillagos ég alatt. Apám pedig tolta tovább.

Egy körben

Gyakran éreztem és érzem úgy, hogy nem tartozom az emberek közé. Vannak olyan pillanataim, amikor megélem a közösséghez tartozás élményét; minden érző lényt teljes szívből szeretek, és végtelenül szerencsésnek érzem magam, hogy vannak barátaim, akikkel beszélgethetek, akikkel megoszthatom az örömömet és bánatomat, és akikkel hűségesen és kitartóan óvjuk egymást. Vannak zenészek, akikkel szavak nélkül kommunikálok, néha mélyen megértve egymást, de esetlen vagyok az emberek társaságában, néha még a legjobb barátaim között is. Amikor embereket látok, akik körben állva egymás kezét fogják, kívülállónak érzem magam, lélekben valahogy nem vagyok ott. Legkorábbi emlékeim egyike az, hogy úgy érzem: valami nem stimmel velem; hogy mindenki más „be van kötve” egy kollektív tudatba, csak én nem. Mintha valami elromlott volna bennem. Az idő múlásával egyre könnyebben kezelem ezt a furcsa érzést, hogy kívülálló vagyok, de el soha nem múlik, néha pedig rövid időre egészen megbénít, és szorongok tőle. Rohadt durva pánikrohamok tudnak rám törni. Lehet, hogy az önutálat egy formája az, hogy gyakran képtelen vagyok feloldódni és vigaszt találni az emberi közösségekben. Csak én vagyok ilyen elbaszott, vagy más is van így ezzel?

A kis Michael Ausztráliából

Michael Peter Balzary néven születtem 1962. október 16-án Melbourne-ben. Apám azt mondta, hogy aznap „olyan rohadt meleg volt, hogy tojást lehetett volna sütni a járdán”.

A nővérem, Karyn két évvel korábban érkezett ebbe a gyönyörű és szomorú világba. Némileg hasonlítunk egymásra, de ő okosabb és csinosabb.

A legtöbb ember, aki ezt a könyvet olvassa, Flea-ként ismer. De ez a név ekkor még csak a nagyon távoli jövőben létezik. Ekkor még Michael Peter Balzary vagyok, egy kis szőke ausztrál gyerek.

Ausztrália furcsa hely. Mindig megdöbbentenek hatalmas, nyílt térségei, fölötte a végtelen éggel és az életet adó, egyben perzselő napfénnyel. Ott valahogy minden élettelibb, az ételek, a vadvilág és az óceán is. Ugyanakkor van benne valami baljóslatú is; mintha bármelyik gyönyörű élőlény bármikor lecsaphatna rád, megölhetne, és a végén nem marad belőled más, mint a poros csontjaid. Ausztráliában mindig felemelő érzés a természetben, bozóttal szegélyezett ösvényeken járni, szinte megrészegítenek az illatok, a némán figyelő állatok, ugyanakkor mindig óvatos is vagyok, nehogy valami kígyópókszörny megöljön, vagy elvágja a torkom egy elmebeteg, akinek elvette az eszét a perzselő napfény és a végtelen tér meg az idő. Még a városokban is ezt érzem. Az olyan filmrendezők, mint Roeg, Weir vagy Kotcheff, nagyon jól mutatják be ezt az egyszerre békés és vibrálóan energikus helyet, ahol mindig jelen van a brutalitás és a rettegés, és ezt én is mindig érzem. Ausztrália káprázatos, felvillanyozó, barátságos, ugyanakkor félelmetes és mérgező hely. Lehet, hogy el van átkozva? A jogfosztott és etnikai tisztogatás áldozataivá vált őslakosok a népirtásért és a hosszú idő óta tartó szisztematikus bántalmazásért bosszúból megátkozták volna a fehér embert? Az biztos, hogy kísértetjárta hely. Itt-ott a mai napig nyíltan megy a rasszizmus, amitől a gyomrom fordul fel. Nem tudom, lehet, hogy csak arról van szó, hogy őszinte ország, ahol mindenki kimutatja a foga fehérjét, és ez hozzátartozik ehhez a bámulatos, hipnotikus helyhez. „A nyílt rasszizmus még mindig jobb, mint a burkolt” – ahogy funkadelices barátom, Michael CLIP Payne mondta nekem egyszer, amivel ki is lyukasztotta azt a fehér buborékot, amelyben addig éltem. Mindig úgy érzem, mintha köldökzsinór kötne a szülőföldemhez, ami a mai napig életem alapélménye, függetlenül attól, hogy milyen hosszú ideig vagyok távol tőle. Életem első négy éve mély hatással volt rám, ugyanakkor az ember kora gyerekkora olyan, mint egy álom, és a homályos emlékek közt nehéz eligazodni. Ausztrália végtelen terei, földútjai, az eukaliptuszerdők illata, az árnyékban lustán szundikáló kenguruk, ahogy hirtelen éberek lesznek, amikor a kutyámmal közelítünk feléjük, vagy a helyi pékség húsos táskájának íze, ahogy meleg tésztájáról csöpög le a paradicsomszósz – a szülőföldem színei és a hozzá kapcsolódó érzetek mind mélyen belém ivódtak, és meghatározzák azt az embert, aki vagyok.

Kutyaisten

Ha napokig gondolkodnék, akkor is csak a következő emlékeket tudnám felidézni életem első négy évéből, amit Ausztráliában töltöttem. Nagyon furcsa, hogy mi az, ami örökre megragad egy kisgyerek elméjében…

1. Megyek egy utcán, meglátok egy üres medencét, ami teljesen elkápráztat. Micsoda faszság, nem?

2. A nővéremmel, Karynnel veszekszünk azon, hogy kié legyen a macska, amely összevissza karmol.

3. A drága nagyim.

4. Emlékszem arra is, hogy mindig meghágok valamit. Párnákat, bárszékeket, bármit, amit a lábaim közé tudtam venni. Anyám „rossz szokásnak” tartotta ezt, és mindig meg is büntetett érte.

5. Egyszer a padlóra pisáltam, és amikor kérdőre vontak, a kutyánkra, Bambira fogtam a dolgot.

6. Halványan dereng az is, hogy apám elmegy, és beáll a haditengerészethez. Azt mesélték, hogy egy bombán aludt. Ezt úgy képzeltem el, mintha a Bolondos dallamok egyik rajzfilmszereplője lett volna, és ott szundikált volna matrózszerelésben egy nagy fekete bomba tetején.

Négyéves koromban apám, Mick Balzary, aki mindjárt a gimnázium után a kormány szolgálatába állt, kapott egy négy évre szóló megbízatást a New York-i ausztrál konzulátusra.

Bevallom, sosem tudtam pontosan, hogy mi is a munkája. A vámhatóság alkalmazta, és importtal, exporttal foglalkozott. Biztos vagyok benne, hogy kiváló vámhivatalnok volt; keményen dolgozott, észszerű döntéseket hozott, és mindig mindent rendesen végigcsinált. Szerényen élt, és támogatta a családját. A New York-i pozícióra sokan áhítoztak, végül mégis apám nyerte el. Izgatott volt az egész család, amikor 1967-ben apám, anyám, a nővérem és én New Yorkba költöztünk – eredetileg négy évre, és úgy terveztük, hogy utána visszatérünk Ausztráliába.

*

Az életemet nagyban meghatározzák a kutyáim is. Ausztráliában volt egy fekete labradorunk, a már említett Bambi, aki családtagnak számított, és csak ő értette a gondolataimat. Mindig eksztatikus állapotba kerültem, és hangosan nevettem, amikor a ház körül kergettük egymást. Miután kifáradtunk, zihálva lefeküdtünk a padlóra, és együtt aludtunk el úgy, hogy átkaroltam a nagy, szőrös, fekete kutyát.

Nem sokkal azelőtt, hogy New Yorkba költöztünk, egy este fürdés után tisztán, kipirult arccal, pizsamában jöttünk ki a fürdőszobából a nővéremmel, és a szüleink közölték velünk, hogy Bambi nincs többé. Elment, és mostantól mással fog élni. Csúnyán átvertek minket: elküldtek fürdeni, és közben kitették a szűrét. Alábecsültek minket; azt képzelték, hogy nem tudtuk volna elviselni a búcsút tőle. Én éppen ettől omlottam össze: hogy nem tudtam elbúcsúzni Bambitól. Megértettem és elfogadtam, hogy nem jöhet velünk New Yorkba, és új otthont kell találni neki, de úgy éreztem, hogy elárultak, amiért nem engedték meg, hogy rendesen elbúcsúzzunk tőle.

A tenger királya

1967 márciusában vágtunk neki a két hónapos New York-i útnak egy menő óceánjáró, az S. S. Oriana Express fedélzetén. Emlékek a hajóról…

Az úton közölték velem, hogy egy régi szokás szerint amikor a hajó átkel az Egyenlítőn, megjelenik Poszeidón, és kiválaszt egy gyereket, akit zöldre festenek, majd belemártják a hajó medencéjének vizébe. Engem választottak ki a bizarr mutatványhoz, amit elkerülhetetlen és misztikus eseményként írtak le. Már egy héttel előtte közölték, hogy én leszek az áldozati bárány, úgyhogy napokig félelemben éltem, és egyfolytában kérdezgettem a felnőtteket: Milyen sokáig fognak a víz alatt tartani? Poszeidón a tenger jó- vagy rosszindulatú királya? Ki fog befesteni zöldre? Hogy fogok kinézni a ceremónia után? Minden gyerek túléli ezt? De soha nem kaptam normális választ a kérdéseimre. Közel egy hét rettegés után aztán végre eljött a nagy nap. Egy nagy hasú, kopaszodó férfi – akit többször láttam a fedélzeten sörrel a kezében – felvett valami szupergagyi szakállat, és egy ócska műanyag, háromágú szigonnyal kezdett hadonászni. Aztán adott egy zöld fagyit, én meg a medence sekély végében vergődtem ide-oda a vízben, miközben ő a felnőttekkel dumált hülyeségeket. Életemben először éltem át az egzisztenciális szorongást.

A szüleink esténként általában magunkra hagytak minket a kabinban. A nővérem akkor volt hatéves, én pedig négy. A hajónak volt bébiszittere, de furcsamód egyszer sem találkoztam vele, csak a hangosbemondón hallottuk mindig, amint azt mondta: „Menjetek aludni, és maradjatok csendben.” Kísérteties intelmein mindig jókat nevettünk a nővéremmel.

A jókedvünket még az sem tudta elrontani, hogy a kabinban eltörtem a karom. Úgy történt, hogy leestem, amikor az egyik emeletes ágyról a másikra akartam átmászni a hídon, amit a két ágy közé eszkábáltunk. Sírva rohantam a hatalmas étkezőbe, hogy riadóztassam a felnőtteket. Olyan volt az az étterem, mintha egy másik dimenzióban találtam volna magam. Már rég aludnom kellett volna, ehelyett ott álltam a törött karommal bámulva, és megbabonázott, ahogy a gigantikus teremben öltönyös emberek koccintgatnak koktélospoharaikkal a „The Girl from Ipanema” dallamára, amit Stan Getz ad elő szaxofonon. Mintha csak az űrben lebegtem volna.

Aztán a négy ausztrál emigráns megérkezett, és amerikai földre lépett. A kikötőben taxiba szálltunk. A sofőr bevágta az ajtót, rá a fejemre, ami rögtön vérezni is kezdett. Beraktak egy mentőbe, és több öltéssel összevarrták a sebet. Isten hozott Amerikában!

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

A melegség varázslatos ajándékozója

Nagyszülők? Milyen nagyszülők?

Egy körben

A kis Michael Ausztráliából

Kutyaisten

A tenger királya

A szüleink hátán bakugrálva megyünk fel a dombon

Félénk fiú Rye-ból

A földönkívüli rockzene misztériuma

Az első

"R" mint ausztrál

Jó éjt

Férfiak nem csókolnak meg férfiakat

Mama bulizni akar

Gondolkodj lassan

Hohoho

Vad Walt

Viszlát és helló

Köszönöm

Változik a ritmus

Elveszve az alagsorban

Fel, fel és el

Egy-két-egy-két-há-négy!

Alkímia

És ebben a sarokban

A kis tornász

Életem legjobb edzőcipője, avagy mit csináltak a gyerekek a mobiltelefonok kora előtt

Az Okefenokee-mocsár

Ellenőrző könyv

Önellátó ga(rá)zdálkodás

Szeretet-áramlatok

Egy kis meghittség

A punk halott

Csikorgás és sivítás

Éles szögek

MÁSODIK RÉSZ

A nagy rablás

Nyugati party

Új barátok

A kis pisis

Egy körben

Templom

Fűha

Mindent elloptunk

"Kőkor, Bronzkor, Vaskor, Kamaszkor"

A melegség

A kis lúzer

Dizzy

Riot Girl

Dél-kaliforniai Közlekedési Vállalat

A tehetségkutató

Szabad ég alatt

Szex

A járdaszörfös

Kint a szabadban, avagy elüldözve, elhajtva, elkergetve

Csínyt vagy cukrot

A professzor

A homokozóban a polippal

Intermezzo

A kis cimbijeim

A leghangosabb csend

Kilgore Trout

A park

Michael-E-O Andretti

Állati természet

Nagy utazás

Nem hall rosszat

333

Bogyószedés és trombitálás a mezőn

Felülemelkedni a gonoszon

Pokolból pók ól

Ausztrál csoki fish and chips sósvízi tavak húsos pite eukaliptuszillat szívünk kályhája kullancs a golyón égesd le cigarettával katatón kagylók

A szlovák kapcsolat

Sugarhill

Anthym

Sand Heart

Elektrosokk

Az akkordember

Kétélű kard

Az egység

"Akár ugorhatsz is"

Haláltrilógia

Csillagos jó éjszakák

Biztosra vehetitek, hogy egyfolytában be vagyunk tépve

Egy fa nő Hollywoodban

Wonderful Life

= + = + = + = + * * * * * * * — f u c k ! – – – – – – – ? > > > > > > < < < < < < + = + = + + + = = = = + + = = +

Menekülés a Boszorkány-hegyről

HARMADIK RÉSZ

Félhold

A kérdés

Ock-ta-tásh

Skood

Egy aranyos kis dalocska

Mókuskerék

Mindenütt jó, de legjobb otthon Mindenütt jó, de legjobb otthon Mindenütt jó, de legjobb...

Neighbors Voices

A három fiam

Jönnek a mesterlövészek

Angyalok

What Is This

LSD gyerekeknek

Váltófutás

Indulhat a parti

Wayne

Dawn vagy Don és a céklahegyek

Zenélj, hogy legyen mit enned

Cash Rules Everything Around Me

A Wilton Hilton

Keystone-kopók

Egzotikus cigaretták, avagy a három hülye

NEGYEDIK RÉSZ

Asztrális fantazmagória

Hibbant húrtépő haverok, avagy jókedvű őgyelgés

Flea vagyok

Engem választott

Campo híres avokádós burritója

Hollywoodi belharc

Holdsütötte mezők

Sajnálom

Vissza az alapokhoz

Bárcsak elnyelne a föld

Pretentia What?1

A pusztulás örvénye

Flea, a narkolepszia Pavlov-kutyája

Lebegni a vízben

Egy körben

Már látszik a feje! Nyomd! Nyomd!

A szeretet az egyetlen komoly munka

Az első húsz (Rövid visszatekintés)

BÓNUSZFEJEZET – Felkel a nap

Listák

Köszönetnyilvánítás

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Courier Prime – SIL Open Font License
Freckle Face – SIL Open Font License
Love Ya Like A Sister – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License