részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Guillaume Musso: L’Inconnue de la Seine
Calmann-Lévy, 2021, Párizs

Copyright © Calmann-Lévy, 2021
All rights reserved.

Hungarian translation © 2022 Király Katalin
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978 963 355 961 1

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Szala Boglárka
A szöveget gondozta Tomka Eszter és Zsarnay Erzsébet
Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Ingridnek,
Nathannak és Florának

Sok csatát megnyertem az életemben, de sokáig tartott, amíg beletörődtem abba a ténybe, hogy nem számít, hány csatát nyersz, a háborút nem nyerheted meg.1

Romain Gary: A virradat ígérete

I
A szajnai ismeretlen

December 21., hétfő

1
Az óratorony

Eljön az az idő, amikor mindenki szembesül azzal, hogy meg kell határoznia a sorsát, hogy meg kell tennie azt a lépést, ami számít, és ami után nincs visszaút.2

Georges Simenon

1.

Párizs.

– Ezúttal valamennyiünket veszélybe sodort, Roxane: a csoportot, a kollégáit, engem…

A jelöletlen autó éppen letért a Grande-Armée sugárútról, hogy behajtson az Étoile-ra. Sorbier parancsnok először szólalt meg azóta, hogy elhagyták Nanterre-t. A zsaru a kormányra feszülő ujjal, gyászos hangon folytatta a szemrehányást.

– Ha a sajtó a jelenlegi helyzetben rájön, hogy maga mit művelt, még Charbonnelt is kirúghatják.

A mellette ülő Roxane Montchrestien hallgatott, tekintetét a szélvédőt csíkozó cseppekre szegezte. Párizs az alacsony, szürke égbolt alatt komornak tűnt, a napok fény nélkül teltek a hónap eleje óta. Az egész utastér áthatóan nyirkos volt. A rendőrnő előrehajolt, hogy tövig nyomja a párátlanítót. A Diadalív nehéz, kísérteties tömegét alig lehetett kivenni az esőfüggöny mögött. A gyászos díszlet némiképpen arra a szombati tüntetésre emlékeztette, amikor a tömeg legádázabb tagjai feldúlták a párizsi emlékművet. A felkelés képei bejárták az egész világot, kristálytisztán jelezve a mérgező légkört, amely megmételyezte az országot. A dolgok azóta sem fordultak sokkal jobbra.

– Röviden, mindannyiunkat szarban hagyott – fejezte be Sorbier, közben lassított, hogy beforduljon a Marceau útra.

Roxane az ülésbe süppedve tűrte a dorgálást, eszébe sem jutott, hogy védekezzen. Tisztelte a főnökét, Sorbier parancsnokot, aki a BNRF-et, a szökevényeket felkutató országos rendőri egységet vezette. A problémát maga Roxane jelentette. Hónapok óta képtelen volt kikeveredni egy végtelennek tűnő alagútból. Megdörzsölte a szemhéját, és lejjebb tekerte az ablakot. A friss levegőtől azt várta, hogy újra eltöltse energiával, és bevillanjon az üdvös megoldás: további sorsa messzire vezet az országos rendőrségtől.

– Felmondok, főnök – vetette oda, és kihúzta magát. – Mindenkinek így a legjobb.

Roxane szinte felszabadult, ahogy kimondta. Ő, aki mindig is a hivatásának élt, mostanában képtelen volt arra, hogy megbirkózzon a feladataival. Rosszkedve, mint számos kollégájánál, idővel teljes kétségbeesésbe csapott át. Franciaországban, pontosabban a párizsi régióban kézzelfogható volt a zsarukkal szembeni gyűlölet. Mindenütt.

– DÖGÖLJETEK MEG! DÖGÖLJETEK MEG! – idézte fel a tüntetéseken a rendőrökre zúdított aljas jelszavakat. Itt az idő, gondolta, miközben nagyokat szippantott a szennyezett levegőből. Most kell lelépnem.

Beindult egy halálos spirál, amely arra késztette az embereket, hogy gyűlöljék azokat, akiknek az a dolga, hogy megvédjék őket. A zsarukat tőrbe csalták a lakótelepeken, rendőrőrsöket ostromoltak, a tüntetéseken meglincselték őket, aknavetőkkel lőttek rájuk Párizs kellős közepén. Gyermekeik rettegve jártak iskolába, a családok széthullottak, a hírcsatornák pedig szombatról szombatra, tüntetésről tüntetésre ocsmány mohósággal náciknak állították be őket.

DÖGÖLJETEK MEG! DÖGÖLJETEK MEG! Most kell lelépnem. Az volt a szerencséje, hogy semmi sem gátolta. Sem részletfizetés, sem eltartott gyerek, sem lakbér. Nemcsak a rendőrséget hagyja faképnél, de ezt a romlott országot is. Majdcsak talál magának egy félreeső zugot, nem túl messze, ahonnan keserűen végignézheti, amint az egész porig ég.

– Ma estig megkapja a felmondólevelem – ígérte.

Sorbier megcsóválta a fejét.

– Ne álmodozzon, Roxane! Nem ússza meg ilyen olcsón!

Éppen a Szajna partján gurultak a Concorde tér felé. A rendőrnő most először mutatta ki a rosszkedvét.

– Megtudhatnám legalább, hová hurcol?

– Egy kis üdülésre.

A kifejezés csaknem megmosolyogtatta a nőt. Zöldellő vidéket idézett fel, lágy szellőt, végtelenbe nyúló szántókat, napsütésben ringó, érett búzamezőt, tehenek kolompolását. Messze-messze a párizsi valóságtól: a rákos áttételektől szenvedő, mocskos és csüggedt várostól, amelyre vastag rétegben nehezedik rá a szenny és a végtelen szomorúság.

Sorbier kivárta, amíg a Concorde híd közepére érnek, hogy megmagyarázza, mi jár a fejében.

– A terv a következő, Roxane: Charbonnel talált magának egy nyugis beosztást, hogy pár hónapra eltűnjön szem elől.

– Akkor áthelyeznek, erről van szó?

– Ideiglenesen igen.

François Charbonnel vezette a Szervezett Bűnözés Elleni Koordinációs Központot, amely alá a BNRF is tartozott.

– És a nyomozócsoportom?

– Egyelőre Botsaris hadnagy veszi át. Kap egy esélyt, hogy talpra álljon. Aztán, ha még mindig úgy akarja, leléphet.

Roxane a szegycsontjához emelte a kezét, a savas reflux égő fájdalommal nyilallt belé.

– Konkrétan mi ez az új beosztás?

2.

– Hallott már a KÜOSZ-ról?

– Nem.

– Őszintén szólva, ma reggelig én sem.

Sorbier-be legalább szorult annyi tisztesség, hogy nem próbálta megédesíteni a keserű pirulát.

Az ablaktörlők keményen küzdöttek a szélvédőre zuhogó esővel. Az autó megrekedt a bal parton a Saint-Germain körutat megbénító dugóban.

– A Különleges Ügyek Osztályát 1971-ben hozták létre – magyarázta a zsaru. – Közvetlenül a rendőr-főkapitányság alá tartozik. Kezdetben az volt a feladata, hogy olyan, kissé szokatlannak mondható ügyekben nyomozzon, amelyekre a bűnügyi rendőrség nem talált észszerű magyarázatot.

– Mit ért azon, hogy szokatlan?

– Mindazt, ami paranormálisnak tekinthető.

– Most szívat?

– Dehogy, de bele kell élnünk magunkat az akkori időkbe – magyarázta Sorbier. – A társadalom felfedezte azt, amit „mágikus realizmusnak” neveztek. Feléledt az érdeklődés bizonyos, a hivatalos tudományból kirekesztett területek tanulmányozása iránt, az embereket vonzották az ufók, Toulouse-ban megnyitotta kapuit az Azonosítatlan Repülő Tárgyakat Vizsgáló Szakcsoport…

– Hogyhogy senki sem hallott erről az izéről?

Sorbier vállat vont.

– A korabeli sajtóban megjelent néhány cikk. A nyomozócsoport a hatvanas évek végétől a nyolcvanas évekig tucatnyi emberből állt. De a szocialista kormánynak és a társadalmi fejlődésnek köszönhetően megváltozott az egység funkciója, egyre inkább afféle süllyesztőnek használták, ahová el lehet dugni a kissé megzakkant vagy kényes helyzetbe került zsarukat egy baklövés után.

Roxane hallott már ezt-azt a Courbat központról, ahová a depressziós, alkoholista vagy kiégett zsaruk kerültek, de erről a kaptárról eddig egy kukkot sem.

– A KÜOSZ idővel elköltözött, és az aktív állománya úgy olvadt el, mint hó a napon. Ma már nem több költségvetési sornál, amúgy ezt is megszüntetik jövő júniustól. Így hát valószínűleg maga az utolsó zsaru ebben a beosztásban.

– Más elfekvőt nem bírt volna leakasztani?

Sorbier nem hagyta annyiban.

– Nem hinném, hogy nagyon ugrálhatna ez ügyben, Roxane. És ahhoz képest, hogy öt perccel ezelőtt még fel akart mondani, eléggé kekecnek tartom.

A parancsnok az imént jobbra fordult, a Bac utcára. Roxane tövig letekerte az ablakot. Grenelle, Verneuil, Varenne… A Saint-Thomas-d’Aquin negyedben töltötte a gyerekkorát. Ide járt iskolába, egészen közel, a Sainte-Clotilde-ba; katonatiszt apja a hadügyminisztériumban dolgozott, az Hôtel de Brienne-ben; a család a Casimir-Perier utcában lakott. A Saint-Thomas-d’Aquin olyan volt, mint a Saint-Germain-des-Prés turisták nélkül. Váratlan, hogy ma ide tért vissza. Futó, ám megnyugtató emlékképek bukkantak fel: egy nap csíkozta intarziás parketta, akantuszlevelekkel díszített, fehér szegélylécek, egy régi Steinway csilingelő billentyűi, egy főkomornyikként pöffeszkedő macska bronzszobra, amely mintha megvetően pillantott volna rá a kandallópárkány magasáról.

Egy taxisofőr dühös dudálása visszazökkentette a valóságba.

– Hány ember tartozik az egységembe?

– Egy sem. Ahogy már mondtam, az osztály évek óta üresjáratban működik. Az utóbbi hónapokban egyetlen ember töltötte be a posztot: Marc Batailley felügyelő.

Roxane összeráncolta a homlokát. A név mintha rémlett volna, de nem tudta hová tenni.

Sorbier felfrissítette az emlékezetét.

– Batailley régi motoros. A kilencvenes években élte fénykorát, amikor az egység, amelyet Marseille-ben vezetett, azonosította és letartóztatta a Kertészt, az egyik első francia sorozatgyilkost.

– A Kertészt?

– A pasi metszőollóval levágott mindent, ami kilógott az áldozataiból: ujjat, lábujjat, fület, péniszt.

– Eredeti.

– A nagy dobás után Batailley-t áthelyezték Párizsba, de soha nem váltotta be a belé vetett reményeket. Azt hiszem, a viharos családi élete miatt. Elvesztette egyik gyermekét, és a házassága széthullott. Pályafutása vége zűrös volt, megromlott az egészségi állapota, ezért helyezték át a KÜOSZ-hoz.

– Nyugdíjba ment?

– Még nem, de tegnap éjjel súlyos szívrohama volt. Erre a hírre léphetett Charbonnel, hogy magát áthelyeztesse ebbe a beosztásba.

Sorbier bekapcsolta a vészvillogót, mielőtt leparkolt volna a Missions-Étrangères téren. Az eső már elállt. Roxane fürgén kipattant a kocsiból. A nyirok átjárta a ruháját, a haját, az agyát. Sorbier követte, és a motorháztetőre támaszkodva rágyújtott egy cigarettára.

Feltámadt a szél. Végre szabadon lélegeztek. A kék ég félénk kis foltja nyílt meg a park fölött. A gyerekek máris előbukkantak, vidám ricsajjal rohamozták meg a hintákat és a csúszdát. Roxane-t is idekötötték az emlékei: tölcséres vanília-eper fagyik a Bac à Glaces-ban, vásárlás az anyjával a Bon Marchéban és a Conran Shopban, kicsit lejjebb Romain Gary lakása, amely előtt a franciaérettségije idején mindig mardosó kíváncsisággal baktatott el, fél szemmel leste, nyitva van-e a ház kapuja, abban reménykedve, hátha felbukkan maga az író, a színésznő vagy a fiuk, Diego szelleme.

– Az ott az irodája – mondta Sorbier, ujjával az ég felé mutatva.

Roxane felemelte a fejét. Először nem is értette, mire céloz a felettese, aztán megpillantott egy harangtoronyfélét toronyórával. Az építmény az utcához képest jóval hátrébb emelkedett, azelőtt sosem vette észre, és magasabbra nyúlt, mint a többi háztető.

– Az épület az 1920-as évekből származik – kezdte Sorbier tanáros modorban. – A Louis-Hippolyte Boileau építész által tervezett Bon Marché melléképülete volt. A rendőr-főkapitányság a kilencvenes években jutott hozzá, de az állam a közelmúltban eladta.

Roxane a magas, kékre festett kocsibejáró felé indult.

– Megyek is – közölte Sorbier, és egy kulcscsomót nyújtott a nő felé. – És legfőképpen semmi gázos cucc, Roxane.

– Tudja a belépőkódot?

– 301207: a Tigris brigádoknak nevezett egységek létrehozásának dátuma. Utána egy B, mint brigád.

– Lehetett volna K is, mint Különleges Ügyek Osztálya – jegyezte meg a nő.

– Remélem, megértettük egymást, Roxane: húzza meg magát! Nem leszünk mindig maga mellett, hogy helyrehozzuk, amit elszúrt.

3.

Noha az utcáról alig lehetett észrevenni a tornyot, amint az ember túljutott a kocsibejárón, fenséges látványt nyújtott. Egy aprócska, fákkal és bokrokkal benőtt udvar mélyén, két jellegtelen ház közé ékelődve kecsesen emelkedett a magasba. A csúcsán az óra tekintélyt parancsoló számlapjai meghosszabbították a körvonalait, miközben szilárdan odaszegezték a párizsi égboltra. Valóságos vártorony a 7. kerület kellős közepén.

Roxane átvágott a macskaköveken a „világítótoronyhoz”, amely előtt élénkvörös robogó parkolt. A Sorbier-től kapott kulcsok egyikével kinyitotta a lakkozott fából készült, erős kapuszárnyakat. Az épületbe lépve fénycsatorna fogadta. Akár egy templomban, a világosság beszűrődött az üvegablakokon, és meleg fénnyel öntötte el a három emeletet. A földszint is mutatta a stílust: vörös tégla, tölgyfa parketta, fémszerkezet, Gustave Eiffelt idéző szegecselt gerendák.

A négy szintet függőleges, kovácsoltvas csigalépcső kötötte össze. Roxane felkapaszkodott a lépcsőn, a tetejét fürkészte. Kellemes meleg volt. A fűtés duruzsolt. A felső szint felől zongora hangja áradt: Schubert, Impromptus. Gyerekkora egyik zenéje.

Felért az első szintre. Az emeletet kettéosztották. Az egyik oldalon rengeteg fémszekrény, mennyezetig érő polcok, irattári dobozok, egy fax és még egy Minitel is. A másik oldalon egy konyhasarok nyers fa munkapulttal, mögötte zuhanyzó.

A fénymásoló mellett egy régimódi, feldíszített karácsonyfát őrzött egy hatalmas szibériai macska papírkupacon heverészve. Amikor a kandúr megpillantotta Roxane-t, felnyávogott, és a felső szint felé menekült.

– Gyere csak!

A rendőrnő a lépcsőn útját állta, és lehajolt, hogy megsimogassa az állat hasát. A macska zömök és izmos volt, bundája ragyogó ezüst, a fizimiskája, mint a rajzfilmekben.

– Putyinnak hívják – szólalt meg valaki a háta mögött.

Roxane meglepetten sarkon fordult, és a pisztolytáskájában lapuló Glock felé nyúlt. Fiatal nő állt a második szinten lévő ablaknál. Huszonöt év körüli, afrofrizurás, hamvas bőrű. A teknőckeretes szemüveg mögött világító smaragd tekintet, ragyogó mosoly, gyönyörű fogak.

– Maga meg ki a fene? – kérdezte idegesen Roxane.

– Valentine Diakité – mutatkozott be nyugodtan a másik. – A Sorbonne-on tanulok.

– Mi a francot keres itt?

– A Különleges Ügyek Osztályáról írom a szakdolgozatomat.

Roxane felsóhajtott.

– És mi jogon mászkál itt?

– Batailley felügyelőtől engedélyt kaptam rá. Hat hónapja rendezem és osztályozom az összes aktát. Látnia kellett volna, milyen állapotban volt az irattár! Valódi kupleráj!

Roxane látta, hogy az egyetemista úgy mozog az irattári dossziék között, mint egy hercegkisasszony a palotájában. Fekete harisnyájával, bársonyszoknyájával, állig érő garbójával, mályvaszínű csizmájával úgy nézett ki, mint egy kémfilm főszereplője.

– És maga kicsoda?

– A rendőrség: Roxane Montchrestien százados.

– Maga helyettesíti Marc Batailley-t?

– Így is mondhatjuk.

– Tud valamit arról, hogy van?

– Nem.

– Szegény. Szörnyű, ami vele történt! Reggel óta másra se tudok gondolni. Én találtam rá, amikor beértem.

– Itt kapott szívrohamot?

– Nem hinném, hogy szívroham lett volna, szerintem leesett a lépcsőn – mutatott a fém csigalépcsőre. – Szörnyen veszélyes.

Roxane otthagyta az egyetemistát, hogy feljusson a legfelső emeletre. Oda, ahol Batailley irodája volt. A helyiség láttán meghökkent: a legalább hat méter magas mennyezet alatt szegecselt fémgerendák íveltek át, egy széles Chesterfield bőrkanapé, hatalmas Jean Prouvé-stílusú tölgyfa íróasztal. A berendezés és a vörös tégla egy angol klub és egy New York-i loft keverékének hangulatát árasztotta. De a kilátás mindent vitt, szédítő panoráma tárult innen Párizsra. Nyugatra az Eiffel-torony és az Invalidusok kupolája, északra a Montmartre dombja a Sacré-Cœurrel, délre a Luxembourg-kert és Montparnasse ocsmány tornya, keletre a részben megsemmisült Notre-Dame katedrális. A világ fölé repülés, az elvonulás, a téboly előli menekülés mámorító érzése.

Az idézetek forrása

1Romain Gary: A virradat ígérete. Fordította Bognár Róbert.

2Georges Simenon: Le Fils.

Tartalom

I. A szajnai ismeretlen

December 21., hétfő

1. Az óratorony

2. Az orvosi ügyelet

December 22., kedd

3. Milena Bergman

4. Az AF 229-es járat utasa

5. Az üvegházban

6. Író a bolondok között

II. Doppelgänger

7. Raphaël Batailley

8. A világ másként

December 23., szerda

9. Dionüszosz árnyéka

10. Éjszaka a szívekben

11. Az illúziók palotája

December 24., csütörtök

12. A rejtett ok

13. Bébel fia

III. Dionüszosz csepűrágói

14. Örök igazságok

15. Az őrület pillanata

December 25., péntek

16. Színház az egész világ

17. A színpadi ismeretlen

Az idézetek forrása

Egyéb források

Képjegyzék

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Cormorant Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Open Sans – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0