Évgyűrűk első kötet

Demeter Attila

0

ÉVGYŰRŰK

Romantikus, erotikus regény

Felnőtt tartalom (18+)

Demeter Attila

Köszönettel tartozom

Bogdán Laurának

a szerkesztésben nyújtott hatalmas segítségéért!

Budapest 2025

ISBN: 978-615-82878-0-7

MINDEN JOG FENNTARTVA!

ELSŐ KÖTET

KAMASZOK

I.

Játszadozások

1. Az autóbusz

Az autóbusz hangszórójából, az egy ideje már magyarul sugárzó Danubius Rádió szólt. Népszerű szerkesztő keverte a a régi felvételeket.

– Üdvözlöm önöket, kedves hallgatóim! – recsegett kissé torzan a műsorvezető – Ma az éppen harmincéves slágerekből, vagyis 1962 júniusának sikereiből válogatok önöknek.

– Nem csípem ezeket az ódivatú nyávogásokat – közölte a fiú mellé érkező lány. – Leülhetek? – mutatott az üres helyre.

Zsolt a válasz előtt, finoman és nem túl tolakodóan végigmérte.

– Nyugodtan! Senkit sem várok.

– Csak azért kérdeztem, mert idefelé jövet ült itt valaki.

A fiú a vállát vonogatta.

– A fene emlékszik rá, délelőtt ki terpeszkedett mellettem. Valami dagadt srác feküdt minden kanyarnál az oldalamra.

– Ígérem, útközben nem nyomlak agyon.

Zsolt elnevette magát.

– Úgy látom, másik súlycsoportba tartozol. Akarsz az ablak mellé ülni?

A lány tétovázott.

– Nem csípem, ha a szemembe süt a nap.

– Kelet felé megyünk – vigyorgott rá a fiú. – A hátunk mögött lesz.

Felállt, elkapta a lány táskáját, feldobta a csomagtartóba, aztán betessékelte a vékony, tizennégynek látszó csitrit a helyére.

– Köszi!

A lány leült, elrendezte rövid szoknyáját, a markában szorongatott kardigánt felakasztotta az ablak melletti kampóra.

– Márta vagyok – mutatkozott be.

– Én meg Zsolt – darálta le a nevét a fiú, és félresimította szemébe hulló barna haját. Remélte, hogy a lány nem szentel túl sok figyelmet a külsejének, mert elégedetlen volt magával. A tornaórákat sosem bliccelte el, de a fiús erőpróbákat kerülte. Kevés gondot fordított arra, hogy izmai a szétrepedésig kitöltsék a pólóját. Véleménye szerint a lányok a nála sokkal izmosabb krapekokra buktak, viszont semmit sem tett azért, hogy utolérje az osztály bicepszbajnokait. A tornatanár kérésére bármikor, függeszkedve is felmászott a plafonra szerelt kötélen, ám ettől nem növekedett meg az önbizalma. Átlagos fiúként irigyelte a nála erősebbek izomzatát, de belenyugodott, hogy elmarad mögöttük.

Felbrummogott az öreg, nekik mégis kényelmesnek ható Volvo busz motorja, és a kocsi lassan megmozdult.

A kirándulók az egész főváros területéről verődtek össze. Néhányan ismerték egymást, a legtöbbjük azonban útközben találkozott először a társaival. Tanulmányi verseny győzteseiként kapták a kiruccanást. A nem túl régen választott parlament pártfogásával zajlott, történelmi témájú vetélkedő kérdései között több huszadik századi akadt.

– Te mivel győzted le az iskolatársaidat? – érdeklődött barátságosan Zsolt.

Márta elnevette magát.

– Szemtelenkedtem.

– Azzal nyertél? – értetlenkedett a fiú.

– A töri tanárunk régi vágású fazon, csak mérsékelten örül annak, hogy már két éve elmúlt 1990, és már más időket élünk. A forradalmat még a vetélkedőn is úgy emlegette mint ötvenhatos események. Egyszer-kétszer kicsúszott a száján az ellenforradalom szó, és minden alkalommal kiigazítottam. A zsűri elnök, nem jut eszembe, melyik párt országgyűlési képviselője, eleinte mosolygott, később, hangosan nevetett. A töritanár dühöngött, azt mondta, ne szemtelenkedjek folyton.

– Nagy hülye a töritanárotok – értett vele egyet Zsolt. – Szerencsére jövőre már nem találkozol vele, megkeseríthetné a napjaidat.

Márta mosolygott.

– Szeptembertől még csak nyolcadikba megyek – felelte. – Eddig sem voltam a kedvence, de ha mindig rendesen készülök, hiába akar megszívatni.

– Szóval van még ott egy éved a középsuliig – állapította meg Zsolt. – Én most megyek elsőbe.

Halkan duruzsolt a motor, rákanyarodtak a főútra, a vezető bátran beletaposott a gázba. A nehézkesen zümmögő jármű sebessége alig érte el az engedélyezett tempó felét, kétharmadát.

A hangszóróban elbúcsúzott a műsorvezető.

– Végre! Jöhet a frissebb muzsika – mondta a lány megkönnyebbülve.

– Ne bántsd ezt a műsort – ellenkezett Zsolt – Apám fiatal korában ezeket a számokat játszotta, most meg szívesen hallgatja Tari Viktor műsorait.

Márta fürkészve nézett rá.

– Apád zenész?

– Már régóta nem… – A fiú folytatta volna a magyarázatot, de elakadt a szava.

Valami érthetetlen történt. Egész testével előrevágódott, ha nem markolja a keze ügyébe eső fogantyút, valószínűleg nekiesik az előtte lévő ülés háttámlájának. Úgy érezte, a feje menten leszáll a nyakáról. A következő tizedmásodpercben újabb rándulás terhelte a testét, balra lendült, Mártát lapította a busz oldalához. A lány valamilyen csoda folytán szintén nem zuhant be a székek közé, de, amikor a fiú csaknem agyonnyomta, fájdalmasan feljajdult. Szerencsére az oldalirányú lendület kisebb hatást fejtett ki a korábbi, előrehúzó erőnél.

– Kapaszkodj! – nyögte a lány felé.

Újra előrezuhantak. Az utasok többsége beesett a székek közé, a szerencsésebbek, akik időben megmarkoltak egy fogantyút, a helyükön maradtak. Az ülések közötti folyosó ácsorgóin a kapaszkodás sem segített. Kezük lecsúszott a bizonytalanul markolt alumíniumoszlopokról, csomagtartó vázról, széktámláról, és kapálózva vágódtak végig a padlón, ahonnan fejjel előre száguldottak tovább a vezetőülés felé. Ablakok csörögtek, repedtek, hullottak szilánkokra, a sikoltások fémes súrlódás érdes harsogásával vegyültek.

Az utolsó, legvadabb inzultus a tragikusan veszedelmes lassulás után talált rájuk. Ami addig legalább függőlegesen állt, hirtelen bukfenc után felfelé ágaskodott, majd oldalra billent. Elbizonytalanodott egyensúlyérzetük megbomolva kereste a biztonságot, de az megsemmisült a busz oldalra borulásától.

A hangos sikolyokból rémült, kétségbeesett siránkozás lett, a csörömpölés egy másodpercre felhangosodott, de legalább a betonon csúszó fém karistoló zaja megszűnt, a különböző irányból rájuk törő lökéshullámok elenyésztek.

Az oldalára borult autóbusz nem csúszott tovább, a haladás közben összeszedett energia maradéka feladta a harcot.

Zsolt szétnézett. Jajveszékelő, síró, nyögdécselő diákokat, élettelennek vagy alig élőnek tűnő felnőtteket látott mindenfelé. Balra fordította a fejét.

– Egyben vagy? – kérdezte.

– Azt hiszem – panaszkodott alig hallhatóan a lány.

– Mid fáj?

– Mindenem – felelte –, de úgy tűnik, élek.

– Tudsz mozogni?

Márta megmozgatta a tagjait, tekergette a nyakát.

– Alig.

Zsolt újra körülnézett. Az addig, a fejük felett magasodó menekülőnyílást most a jobboldalon, a vízszintes iránytól jóval lejjebb látta. A lányt a baleset első pillanatában a falhoz lapította, most éppen szerepet cserélve utastársa nehezedett rá. Mivel még mindig erősen kapaszkodott az előtte álló ülés támlájába, egyikük sem zuhant be a két szék közé vagy a közlekedőfolyosóra.

– Kiviszlek innen – ígérte. – Megtartod magad pár másodpercig?

– Hogy a frászban vihetnél ki? – Márta hangjában a jogos hisztéria vetekedett a kezdődő sírással.

A kérdés logikusan hangzott. A meneküléshez a fiúnak ki kellett keverednie a helyéről, de ha ezt figyelmeztetés nélkül teszi, a lány lezuhan a szomszédos üléssor székei közé, rá az ott senyvedő utasokra és a közéjük szóródott csomagokra.

Az elgörbült, beszorult ajtó felöl fellobbanó láng morgását hallották, büdös, gázolajtól származó fekete füst kezdett terjengeni.

– Mindjárt… – a fiú nem fejezte be a magyarázkodást, inkább cselekedett.

Oldalra tornázta magát, belekapaszkodott a tetőablak keretébe, és megrántotta a plombát tartó kart. A könnyen oldódó biztonsági retesz várakozásának megfelelően felpattant, és mintha varázsütésre történne, a fedél kirepült a helyéről.

Zsolt oldalra feküdt, átmászott a kijárathoz, onnan nyújtotta kezét.

– Kapaszkodj belém!

Márta bizonytalanul nézte a leküzdhetetlennek látszó távolságot, de legyőzte félelmét. Elengedte a görcsösen markolt kapaszkodót, lendületet vett, elkeseredett húzódzkodással elkapta és megmarkolta a felé nyújtott kezet.

– Mássz ide! Foglak – nyugtatta a fiú.

Nehéz feladatot vállalt. Bár társa negyven kilója nem rótt rá elviselhetetlen terhet, az oldalra dőlt járműben mégsem viselkedhetett természetesen. A lány nem léphetett rá sérült társainak fejére, kezére, kereste a támaszt a busz alkatrészein. Valahogy mégis elvergődött a kibúvóhoz.

– Állj a hátamra, és mássz ki! – fordult a lány lába alá.

Márta ódzkodva teljesítette az utasítást. Idegenkedett a gondolattól, hogy súlyát teljes egészében a fiú hátára terhelje, de nem tehetett mást. Zsolt felnyögött, amikor a lány cipője a megnyomta a bordáját.

– Mindjárt kint vagyok – nyögte, és egy utolsó lendülettel átpréselte magát a vészkijáraton.

Zsolt csalódott nyögést hallott a nyílás túloldaláról, és remélte, hogy társa biztonságban ért földet a járműroncs mellett. Kitornázta magát a lyukon, és azonnal észlelte a problémát. A kibúvó másfél méter magasságban nyílott a füves árokpart felett, és fejjel előre érkezve, csak bukfencezve juthatott ki. Óvatosan, kapaszkodva lendületet vett, és gyors bucskázás után talpra állt a biztonságos talajon.

– Jól vagy? – kérdezte a nyöszörgő lányt.

– Élek.

Márta a tarkójához kapott a valószínűleg belenyilalló fájdalom miatt.

– A hátamra estem.

– Fel tudsz állni?

A lány esetlenül, két kezére támaszkodva feltápászkodott. Zsolt megemelte a hóna alatt, segített neki. Márta kis imbolygás után felegyenesedett, és megállt a lábán.

– Köszi! – hálálkodott alig hallhatóan.

– Ülj le a busztól távolabb! – tanácsolta a fiú. – Lehet, hogy felrobban a tank. – Indult az egyik betört ablak felé.

– Hová mész? – kérdezte rémülten a lány.

– Még vannak odabenn – felelte Zsolt, és lekapta magáról a pulóvert. Óvatosan befedte vele az ablak peremét, hogy az üvegtörmelék ne sértse fel a kezét vagy a segítségre szoruló sérültet.

– Azt mondtad, felrobbanhat a tartály! – tiltakozott Márta.

– Éppen azért kell kihúzni, akit csak lehet – ellentmondást nem tűrően mászott vissza a buszba.

Néhány mozgásképesen maradt áldozat a feltárt vészkijáraton vagy a betört, szilánkokra morzsolódott ablakokon keresztül igyekezett elhagyni a veszélyessé váló helyet.

– Kapaszkodj! – nyúlt az egyikért Zsolt, és kisegítette az árokpartra. Ha nem figyelmezteti, a menekülni készülő is bukfencezik egyet, de ennek most sikerült elejét venni.

Mellette ülő társa ugyancsak törekedett kifelé, de megsérülhetett, ezért önerőből képtelen volt elvánszorogni az ablakig. Felfelé nyomakodott, de amikor ránehezedett a lábára visszahanyatlott. Zsolt a busz égnek fordult oldalára mászva nyújtotta mind a két kezét a lebénult gyerek felé. A fiú belekapaszkodott, és végre nagy sikoltozással ugyan, de feljutott a jármű oldalára, onnan Zsolt engedte le óvatosan a talajra.

– Vigyétek innen! – kiáltott a lent lévőknek, aztán mászott befelé a kocsiba. Még három utast segített ki az egyre fojtogatóbb füstből a tiszta levegőre. Akkor már ő is köhögött, krákogott, légszomjjal küzdött. Még mindig vissza akart mászni, de egy valahonnan odakerült férfi erős karjai visszatartották.

– Nem mehetsz vissza! – hallotta a parancsoló hangot.

– Meghalnak! – nyöszörögte elkeseredetten.

– Ugyanúgy jársz, és ott halsz meg – közölte az ismeretlen.

Az arra közlekedő autók utasai kocsijukból előkapott poroltóval ügyködtek a tűzvész felszámolásán. A tomboló lángok nehezen engedelmeskedtek az igyekezetnek, a fizika törvényei egymással küzdöttek. Az átforrósodó, párolgó gázolaj nehezen adta meg magát az oltóhab és a fehér por felváltva permetezett adagjainak, a tűz valahol mindig megtalálta az utat a lángokat éltető levegőhöz.

A baleset helyszínére érkezők igyekeztek mindenben segíteni a sérülteket. Akadtak közöttük orvosok, így a minimálisan elérhető ellátás szakszerűre sikerült. A sokkos állapotú, sérülés nélküli áldozatokat az árokparton, hirtelenében előkerült takarókra, plédekre fektették, a töréstől és más fizikai behatástól szenvedőket a szűkös lehetőségek szerint ellátták, mire a húsz perc elteltével befutó mentőautók megérkeztek. A nagyjából ugyanakkor érkező helikopter a két legsúlyosabb beteggel indult Győr irányába.

Szirénázva, lámpáikat villogtatva sorra futottak be a különböző szolgálatok járművei, rövidesen példásan felszerelt mentőosztagok, tűzoltók és rendőrök nyüzsögtek a szerencsétlenség helyszínén.

– Van otthon telefonotok? – érdeklődött Zsolt a barátnővé előlépett útitársánál.

A lassacskán magához térő, és egyre könnyebben mozgó lány fanyar fintorral válaszolt.

– Telefon? Hová gondolsz?

– Erről a balesetről biztosan beszámol a rádió – magyarázkodott a fiú. – Meg kellene nyugtatnod a családodat, hogy rendben vagy.

– Tizenkét éve igényeltünk vonalat – ragadt le Márta az előző gondolatnál. – A szomszédaink közül, ezalatt az idő alatt sem kapott senki készüléket.

– Ott egy bisztró – mutatott a fiú a közeli parkoló felé. – Onnan telefonálhatunk.

– Mondom, nincs kinek szólnom! – mérgelődött a lány.

– Nyugi! – hűtötte a feltámadó indulatot Zsolt. – Az unokatesóméknak van telefonja, majd kitalálunk valamit.

– Semmi bajom sincs – mondta Márta, aztán váratlanul, sírva a fiú nyakába borult. – Megmentetted az életemet!

Zsolt nem tudta, mit kezdjen a váratlan érzelemkitöréssel. A fellobbanó lángok közül kimászni könnyebb, mint a küzdelem egy hisztériás roham veszélyét jelentő sírógörccsel.

– Nyugodj meg! – veregette a zokogó lány vállát. – Mi a fenét csinálhattam volna egyebet?

– Ott is hagyhattál volna – makogta a vállába Márta.

– Akkor most égnék múmiává a szégyentől – felelte zavartan Zsolt. – Gyere! Menjünk telefonálni!

– * –

Borika zavartan topogott a második emeleti körfolyosó ajtaja előtt. Teljesen idegenül beállítani valahová, beszámolni a balesetről, akkor is kényelmetlen feladat, ha nem rossz hírt közöl a címzettel.

Legyűrte tétovázását, és megnyomta a csengőt.

Rekedt berregés hallatszott az ajtó feletti szellőző ablakon át, aztán papucsba bújtatott láb csoszogása jelezte, a lakás gazdája mindjárt kinyitja az ajtót.

Pongyolába öltözött, középkorú nő nézett ki gyanakodva az arasznyira tárt résen.

– Mi tetszik?

– Mester Bori vagyok – mutatkozott be a lány. – Mészárosékat keresem.

Az asszony kezéből kicsúszott az ajtókilincs, tágult a rés. A nő a szívéhez kapott, és feljajdult.

– Istenem! – Sikoltássá alakult ajkán a szó. – Tudtam, hogy a rádió… – elcsuklott a hangja.

Bori gyorsan kapcsolt.

– Semmi baj! – vágta el a további ijedelem útját. – Márta jól van, sértetlen!

– Hála istennek! – Szakadt ki a megkönnyebbülés az asszonyból, és gyorsan hangot váltott. – Jöjjön be, drága! Mondja el, mit tud!

Bori átlépett a szélesre tárt ajtón. A feltűnően rendben tartott lakásban apró jelek utaltak a nyugtalanságra. Nem látszott semmi komoly slamposság, mégis érezte az idegesség megmaradt nyomait. A halkra bekapcsolt rádió éppen egy gyári riportot sugárzott, nyilván nem erre figyelt az anya, hanem a következő hírműsorra várt. Egy elhagyott, gyűrt zsebkendő könnyekről beszélt, a gázrezsón ottfelejtett, üres teaforraló, a mellette heverő teatojás az elázott tealevelekkel szétszórtságra utalt.

– Üljön le! – kínálta hellyel Mészárosné. – Főzök egy kávét. Jó lesz? Mesélje, mit tud! – hadarta egy szuszra.

Borika gyorsan megismételte a lényeget.

– Nincs oka aggodalomra, a lánya jól van. Látszanak rajta kék foltok, a ruhája romokban van, de miután az orvosok megvizsgálták, nem vitték be a kórházba, elengedték az unokaöcsémmel együtt.

– Az unokaöccsével? – értetlenkedett az asszony.

– Egymás mellett ültek a buszban, amikor százötvennel előzte őket egy őrült. A vészkijárat Zsolt közelében volt, és az öcskös azon keresztül tuszkolta ki az ön lányát a biztonságba, aztán ő is ott mászott ki.

– Szóval az a fiú… Zsolt mentette ki a lányomat?

Bori tanácstalanul tárta szét a két tenyerét.

– Nekem Márta így mesélte a telefonba.

– Maguknak van telefonja? Főzök egy teát. Jó? – csapongott az örömtől zavartan Mészárosné.

– Köszönöm, ne fáradjon!

– Ugyan! Nem fáradság. Van itthon keksz, eszünk hozzá.

Bori nem kockáztatta meg az asszony sértődését, ezért lemondott a további ellenkezésről. Mészárosné vizet eresztett a kannába, gyufát vett elő a kredencből, meggyújtotta a lángot.

– Mindjárt kész – kommentálta a cselekedeteit, mintha szükség lenne rá. – Honnan szalajtotta magát ide az én drága lányom? Remélem, nem a város másik végéből!

Bori irtózott a hazudozástól, a kisebb jelentőségű dolgokról is mindig igazat mondott.

– Hááát – húzta a szót – Bizony a Márvány utca meg Rákoscsaba két, eléggé távoli csücske a városnak, de vakáció van. Zsolt pedig örült annak, hogy megnyugtathatott minket a saját sértetlenségéről, és a lelkemre beszélt, jöjjek el ide beszámolni.

– El sem tudja képzelni, mennyire aggódtam. A rádióban beszéltek a balesetről, halottakat, súlyos sérülteket emlegettek. Nem mondták, hogy miféle buszt ért baj, de nem tudtam másra gondolni, csak arra, hogy a lányom ott fekszik valahol a megfeketedett busz mellett, a koszos, összevérezett árokparton, vagy az ülések közé szorulva senyved szegénynek a holtteste. Borzasztó volt.

Megint a sírás környékezte, de most megállta anélkül.

– Most már megnyugodhat, Mészáros néni.

– Angéla – mondta még mindig halkan az asszony. – Szólítson így! És ne nénizzen. Felnőtt nőtől nem várom el.

Most Bori jött zavarba.

– Most leszek második gimnazista – árulta el. – Életemben először maga nevezett felnőttnek.

– Márta nyolcadikba megy. Hála az égnek, hogy a nyár végén elkísérhetem az évnyitóra, és nem a kórházban vagy a temetőben teszek nála látogatást.

A teafőző megszisszent, aztán fütyülő hang lett a jelzésből.

– Most már minden rendben lesz.

– Megnyugtató.

Boriban megrezdült valami.

– Örülök, hogy jó hírrel érkezhettem. Át tudom érezni a most átélt pillanatokat.

– Dehogy! – csóválta a fejét Angéla néni. – Ilyen fiatalon, hogy érezhetné át azt, amit egy anya ilyenkor végigszenved.

Bori nem felelt azonnal, elmerült az emlékeiben. Nem a saját, megélt emlékeiben, hiszen hiányzott a közvetlen tapasztalat az őt ért rémségről, de tudott mindenről, és sokszor eszébe jutott a tragédia, amely vele történt, és amely igazából észrevétlenül suhant el mellette. Álmaiban mégis gyakran végigszenvedte az esetet.

– Tudja – magyarázkodott – halottak napján mindig elvisznek engem az én drága jó nevelőszüleim a Kozma utcai temetőbe édesanyámhoz és édesapámhoz. Részletesen soha, senki nem beszélt arról, hogy mi történt velük, de annyit elmondtak, hogy autóbalesetben haltak meg pár hónapos koromban.

– A rokonok nevelnek? – váltott hirtelen tegezésre az asszony.

– A nagymama vett magához, de féléves koromban a szíve nem engedte tovább dolgozni értem. Az ő sírját is meg-meglátogatjuk ott fenn, Farkasréten. Nevelőszüleim akkor vettek magukhoz.

– Örökbe fogadtak?

Bori némán bólintott.

– Szegény, árva, mostohagyerek.

A lány csaknem haragosan kapta fel a fejét.

– Édes gyerekükként nevelnek! Nem mostohagyerek vagyok!

– Persze, persze – visszakozott gyorsan Angéla néni. – Ne haragudjon, nem akartam megbántani.

Teáscsészéket rakott szét az asztalon, és kekszet vett ki egy dobozból, kistányérra tette.

– Szó sincs haragról – enyhült meg Bori. – És tegezzen nyugodtan! A lánya lehetnék.

Mészárosné elgondolkodott, a kezében megállt a teáskanna, az ital kis híján mellécsorgott a csészének. Hirtelen észbekapott, és befejezte az kitöltést.

– Azt mondod, pár hónapos korodban haltak meg a szüleid. Balesetben?

Bori megint bólintott, de aztán szóban válaszolt.

– Három hónapos voltam. A Dunántúlra utaztak valami peres ügy miatt. Apám a hírek szerint ügyvéd volt. Az épülő autópályán, nagy sebességgel ráfutottak a befejezetlen szakaszra, és felborult velük a Renault Tizenhatos.

Angéla gondolataiba mélyedt és leült. Elfeledkezett a teáról, megigazított őszbe forduló haját, és töprengett.

– A nevüket tudod?

– Igen. Anyáék a nevükre vettek, de nem titkoltak semmit előttem, és ezért hálás vagyok nekik. Miért fontos a szüleim neve?

Az asszony legyintett.

– Semmi különös. Csak eszembe jutott valami.

– Baranyi a születési nevem, de szeretem a nevelő apámat, anyámat, és soha sem hagyom el a nevüket.

– Baranyi – ismételte Angéla.

– A sógornőm lánya vagy – mondta ki halkan, szinte szégyenlősen.

– Micsoda? – nézett rá hitetlenkedve Bori. – Az lehetetlen.

Mészárosné bólogatott.

– A bátyám húga ment férjhez Baranyihoz, a fiatal jogászhoz. Nem sokkal azután történt a baleset, hogy ledoktorált.

Bori letaglózva ült a helyén. Felkészült rá, hogy ápolgathatja vendéglátója lelki gondjait, de arra nem készült, hogy a saját sorsával nézzen szembe.

2. Otthon

Borika belesüppedt a lustán lengedező hintapad puha párnáiba, szép, hosszú lábai lazán kalimpáltak a veranda burkolata felett. Zsolt élvezettel nézegette unokanővére napbarnított idomait.

– Ha nem lennél idősebb nálam, és nem az unokatesóm lennél, bizisten beléd buknék.

Bori nevetett a bókon.

– Ne hízelegj!

– Eszemben sincs – cáfolta a felszólítást Zsolt.

Borika legyintett.

– Kár a gőzért, hapsikám! Az egy év, amennyivel vénebb vagyok jelentéktelen. Az is mellékes, hogy az unokatesóm vagy, hiszen nem vagyunk vérszerinti rokonok. Sokkal többet számít ebben a dologban, hogy nem bonyolódom kalandokba olyan sráccal, akivel ötéves koromban, kánikula idején együtt pucérkodtam az udvari gumimedencében.

– Tudom, hugi! – felelte a fiú. – Aligha beszélnék nyíltan a szépségedről, ha idegen lennél.

Zsolt szívesen szólította huginak az unokanővérét. Így éreztette magát idősebbnek a lánynál.

– Viszont igazat beszéltem. Ez a halványkék, virágmintás, rövid, nyári ruha borzalmasan jól áll rajtad.

Borika gúnyosan nézett rá.

– Borzalmasan vagy jól? Öcsi! Számíthatsz a magyar tanárod morgására, ha egy dolgozatban odalököd elé ezt a pocsék képzavart.

Zsolt dühös lett magára, de nem mutatta ki.

– Más az élőbeszéd és más az írás – magyarázkodott. – A lényeg a fantasztikus alakod meg a hullámos hajad, meg egyéb alkatrészeid.

A lány megint legyintett.

– Ne kavarj! Mondtam, nekem hiába udvarolsz. Keress magadnak hozzád való bigét, és nyomd neki a sódert! Tele van a világ jobbnál jobb csajokkal. Válassz egyet, és hódítsd meg!

A fiú elkomorodott.

– Megtenném, ha az olyan egyszerű lenne.

– Hidd el, egyszerű. Tíz lány nyüzsög az osztályotokban. Próbálkoztál legalább egynél?

– Mind egyidős velem, és kérdezgetés nélkül tudom róluk, hogy lenéznek. Az osztályban minden srácot semmibe vesznek. Kis pisisnek látnak.

Bori megvonta a vállát, megkapaszkodott a hintapad fémkeretében, és meglódította maga alatt az ülőkét, csekély lendületet sikerült szereznie. A verandán álló, kerti bútort nyugalmas heverészésre gyártották.

– Talán igaza van a nyolcadikos pipiknek – felelte elgondolkodva. – Ahogy visszaemlékszem, akkoriban az én osztálytársaim is sokat tökéletlenkedtek velünk, általában nevettünk rajtuk.

Zsolt a kezében tartott ütőn pattogtatta a pingponglabdát

Borika megint a vállát vonogatta. Ruhája vékony pántja ide-oda ugrált a mozdulattól.

– Az lehet a titok, hogy előttem nem játszottad a nagymenőt, engem nem akartál elbűvölni.

A fiú abbahagyta a rövid ideje tartó pattogtatást.

– Gondolod? Az a baj a korombeliekkel, hogy színészkedünk? Hülyéskedünk, fitogtatjuk az erőnket meg ehhez hasonló?

– Pontosan – mutatott rá a lényegre az unokanővére. – És ha már rájöttél, akkor gondolkodj el ezen!

– Te vezettél rá.

– Lehet, de magam sem tudtam, hogy ezzel sikerül fényt gyújtanom a buksidban.

Zsolt levágta magát a hintaágy üresen maradt részére. Nagyot nyekkent a fémvázas szerkezet.

– Ez már a múlt – közölte. – Az ismerőseim közül senki sem jön ugyanabba a gimibe, ahová én készülök.

Bori ismét lökött egyet a hintán, amely lelassult, amikor a fiú ledobta magát mellé.

– Nemcsak iskolatársak léteznek – mondta.

Zsolt nagyot tekert a fején, kezét a szeme fölé tartotta, mintha a környezetet kutatná, járnak-e lányok a közelben.

– Látnom kéne valakit? – kérdezte a látványos értetlenkedést követően.

– A múlt héten találkoztál eggyel, és holnap is láthatsz néhányat – fordult felé Bori. – Rátaláltam a vérszerinti unokahúgomra, meghívtam, és egyedül érkezik.

– Unokahúg? – nézett rá Zsolt döbbenten.

– Te fedezted fel nekem.

A fiú hirtelenében hiába törte a fejét, vajon miről beszél Bori, aztán a homlokára csapott.

– Az esti szalonnasütésről beszélsz?

Bólogatást kapott válaszul. Borika haja a fejrázástól kissé szétbomlott. A szemből szikrázó délelőtti napsugarak megtörtek a barna hajszálakon, csillogva szórták a fényt minden irányba.

– Azt hittem, hogy csak ismerősök lesznek a vendégeink.

– Jól hitted.

– Akkor?

– Te már megismerkedtél az unokahugicámmal, én is látni akarom.

Zsolt értetlenül bámult rá.

– Nincs unokahúgod.

Bori a fejét ingatta.

– Őt mentetted ki a lángoló buszból.

A fiú kapcsolt.

– Mártáról beszélsz?

– Ki másról?

A lány habozva válaszolt.

– Figyúúu, Öcsi! Lényegében minden változatlan körülöttem. Anyut és aput édes szüleimként szeretem, téged hozzájuk hasonlóan nagyon bírlak. Együtt nőttünk fel, közelebb vagyunk egymáshoz, mintha testvérek lennénk, de gondolkodj egy cseppet az én agyammal! Eddig nem láttam vérszerinti rokont sehol a környezetemben, és most váratlanul megkerült az unokatesóm. Ha a helyemben lennél, nem akarnád megismerni?

Zsolt a pingpongütő felkunkorodó gumiborítását piszkálta.

– Ezt anyádékkal megbeszélted?

– Velük tárgyaltam legelőször.

Bori pillantása a fiú szórakozottan matató ujjaira tévedt.

– Muszáj tönkretenned?

Zsolt meglepődött.

– Tőlem kérded? – replikázott indulatosan. – Bántottalak?

Bori nevetett.

– A pingpongütőre céloztam. Ne szedd le róla a gumit!

A fiú dühös lett.

– Komolytalan vagy.

– Te vagy az, ha nem nősz fel gyorsan. Szeptemberben gimnáziumba mész. Ugyanaz a kisgyerek maradsz ott is, aki eddig voltál?

Zsolt egyre dühösebb lett, kezdett megsértődni.

– Rám szállsz, és leoltod az agyam?

Bori a fiú térdére tette a kezét, felé fordult, a szemébe nézett.

– Eszemben sincs rád szállni. Csak siettetem kicsit a felnőtté válásodat. És fogadd el, hogy tizenhárom éves korában született egy unokahúgom. Hadd élvezzem kicsit az új rokont!

Zsolt megenyhült.

– Semmi bajom azzal, hogy érdekel a családfád. De muszáj nekem szombaton pesztrálnom azt a kis óvodást?

Unokanővére összehúzott szemöldökkel nézett rá.

– Nem szégyelled magad? – kérdezte. – Az előbb még panaszkodtál, mert lenéznek a veled egyidős lányok, és most lekezelően beszélsz egy lányról, mert egyetlen évvel fiatalabb nálad.

Zsolt a pingpong ütőjéhez meg a kaucsuklabdához menekült zavarában.

– Bocsi! – makogta.

– Tudod, mit mondott a róka a kishercegnek? Egyszer s mindenkorra felelős lettél azért, amit megszelídítettél.

– Nem akartam megszelídíteni.

– Életed kockáztatásával kihúztad a lángoló roncsból. Mit gondolsz, az mi?

– * –

A kora nyári időjárás sokkal langyosabban alakult az átlagos júniusi napoknál. Éjszaka gyors zápor áztatta a kertet, de a korán ébredő nap felszippantotta a kerti utakon, teraszokon maradt tócsákat. A fű nedvesen csiklandozta a kitaposott ösvényről, gondatlanul lelépők bokáját, de a tiszta, kék eget uraló nyár eleji nap langymeleg időjárás ígéretét sugallta.

– Jó idő lesz délután meg este – vélekedett Zsolt, Bori bólogatott.

– Segíthetnél az előkészületekben – jelezte igényét az unokanővére. – Megorrolnak az ősök, ha kivonjuk magunkat a munkából.

– Nyugi! – felelte a fiú. – Nem adok okot haragra.

Bemászott az ikerház terasza alá, előkotorta az előző nyár végén odahordott tűzrakó eszközöket, aztán kibaktatott velük a szemeteshez, és drótkefével letisztogatta mindet. Ősszel, a legutóbbi használatkor letakarították a nyársakat, a piszkavasat, a lapátot meg a tűzhely tetejére való rácsot, mégis látszott rajtuk az utolsó tűzrakásból rájuk rakódó korom. A nedves, hideg téli idő frissen megjelenő rozsdafoltokról gondoskodott. Az öntöttvas tárcsa tisztítása a nedves levegőtől függetlenül különleges feladat, arra a tűz begyújtása után kerülhet sor.

Amikor a vasakkal végzett, kihozta a kamrából a favágótőkét a fejszével, és a korábban kiszáradt, és télen kivágott diófa rövidre vágott tuskóit apró darabokra hasogatta. Ebédig ennyire jutott ideje.

A szülők ezalatt elintézték a bevásárlást. A piacról hoztak sütésre való szalonnát, tárcsán süthető oldalast, zöldségeket. A hűtőt feltöltötték sörrel, borral meg üdítővel, bármelyik korosztály tagjai hűsíthetik magukat a kánikulában, amely délkörül már mutogatta az erejét.

Délutánra csak a fiatalabbak részére felállított zenelejátszó alkalmatosságok összeállítása maradt.

Négy óra táján érkeztek az első vendégek. A tábortüzet ebben a korai órában még nem gyújtották meg, azt estére tartogatták. A rostélyon és tárcsán elkészíthető finomságokat majd vacsorára fogyasztja el a húsznál több vendég. Pogácsákat raktak ki az asztalokra uzsonnának.

– A grószmuti azt mesélte – adta elő Rudi, az egyik fiú – a nagyapa ilyenkor ugrott ki a sarki vendéglőbe egy zónapörköltre.

– Mire? – csodálkozott rá az egyelőre még gyéren lézengő társaság.

A mesélő tétován tárta szét a kezét.

– Pontosan nem tudom, mi az a zónapörkölt. A családi legendáriumból idéztem.

– Zónapörköltet emlegettek? – lépett oda Pali bácsi, Borika apja.

A fiúk bólogattak.

– A gyorsbüfék előtti korban, mielőtt ezt az átkozott hamburgert divatba hozták, a kiskocsmákban, délután kis adag sertéspörköltet árusítottak, azt fehérkenyérrel fogyasztotta az éhes vevő. Ivott hozzá egy korsó sört, és vacsoráig elkerülte az éhhalál.

Karesz, egy másik fiú felvihogott.

– Délután piálni? Aztán ha megállítja a szerv a fazont, ugrik a jogsi.

Pali Bátya hangjában kis nemtetszéssel válaszolt.

– A szerv akkoriban mással foglalkozott, és különben sem volt senkinek jogsija meg autója.

– Autó nélkül, ugyan mivel közlekedtek a pestiek? – értetlenkedett Karesz.

– Villamossal fiacskám – válaszolt Pali bácsi. Kisvártatva hozzátette – Gyalogoltak az emberek. Néha sokat.

Pali bácsi távozásával véget értek a kínos pillanatok. A fiatalok szétszéledtek a két család közös kertjében. Néhányan pingpongoztak, mások a hintaágyat nyúzták, egyesek csak csimpaszkodtak a barackfa legalacsonyabb ágain, kapaszkodásra alkalmas helyeket kerestek az ágak között, de alapos szemrevételezés után rájöttek felesleges szegény fát gyötörniük, éretlen gyümölcsök zöldelltek, sárgultak az ágakon.

– * –

Míg hatalmas lángokkal égett a tábortűz, nem tarthatták fölé a nyársakat, pedig már két sorban ültek körülötte, úgy is alig fértek el.

Zsolt egyik oldalán az egyik ikerfiú ült, őket a mai napra hazahozta Julcsi néni a Nagyitól, ahol a nyarat töltik. Másik oldalán Márta lóbálta a botot a rátűzött szalonnával.

A két iker, Borika kistestvérei ajándéknak érkeztek a szülőkhöz. Már lemondtak minden próbálkozásról, a szakorvosok beavatkozásairól, és az utoljára beültetett petesejtek váratlanul megfogantak. Az egész család dédelgette a két csöppséget, és a Nagyi fogadalma szerint, amíg erővel bírja, minden évben, kötelezően nyaraltatja vidéki házában a két fiúcskát.

Márta Borikához hasonlóan, ugyancsak nehezen szokott hozzá a váratlanul kapott unokatestvérhez.

Itt, az új környezetben, érdeklődő pillantásokkal mustrálta körbe a hatalmas udvart, és észrevette a kert végében felállított, túlméretes hintát. Az acélállvány három méter magasra nyújtózkodott, az ülőkén két felnőtt elfért egymás mellet anélkül, hogy összehúznák magukat. Erősre, vaskosra készült a játékszer.

Rácsodálkozott, szokatlannak találta.

– Hatalmas állvány – állapította meg a csípős füsttől hunyorogva. – Veszélyes, ugye?

– Rettenetesen – felelte Zsolt. – Téged nem engednének fel rá, mert nincs rajta biztonsági öv – ugratta. – Tavaly velem baleset történt.

Márta kérdően nézett a fiúra.

– Fejre estem róla, három bordám eltört, az egész nyarat a kórházban töltöttem. Azóta dadogok tánc közben.

A lány szeme azt kutatta, barátja vajon tréfál-e, vagy komolyan beszél.

– Biztosan nem ülnél fel rá, mert majrézol – zárta le a fiú az ugratást. Beszéd közben morcosra ráncolta arcát, összehúzta szemöldökét, és fintorgott.

Márta elnevette magát. Rájött, hogy Zsolt ugratja őt.

– Hintáztass meg! – kérte. – Egy darabig még, úgyis hiába kotlanánk a tűz körül.

Feltápászkodtak, és elindultak a hintához.

A lány pamutból készült laza kötésű pulóvere, amely formájában inkább hasonlított átmeneti kabátra, mint kardigánra, a térdét verdeste a rövidnadrág méretűre vágott farmer rojtjai alatt. Zsolt nyújtotta a kezét, hogy a hintához kísérje, de barátnője előre rohant, kitárt kabátkájának szárnyai csapkodtak, fehéren világítottak mögötte az alkonyati fényben.

Elhelyezkedett az ülőke szélén, gondolván a fiú majd mell ül. Zsolt rászólt, üljön középre, aztán felugrott ő is, de mögé és állva. Terpeszbe rakott lábait beroggyantotta, nagy erővel hajtani kezdett, és a negyedik vagy ötödik lengés után, magasan repült a hinta. Közben erősen kapaszkodott a két kötélben, és sajnálta, mert nem láthatta a kislány arcán, vajon fél-e?

Egy különösen magasra sikerült lendület után Márta csakugyan elsikkantotta magát.

– Na, melyikünk fél? – kiabált Zsolt.

– Hajts még! Magasra! – A fülük mellett sebesen zúgó légáramlat hamarosan elnémította a hangjukat.

A fiú szót fogadott. Szinte a felhőkig szállt a hinta. Ha lentről nézné, alighanem ő maga is megrémülne, de hajtás közben biztonságban érezte magát és társát. Hosszú ideig lódultak nagy iramban fel és le. Márta ijedtében, vagy inkább jókedvében néha sikított. Máskor, az oldalra is meglóbált ülőkén dülöngélve vidáman felnevetett. Összekócolódott fejét a fiú behajlított lábai között, a térde magasságában tartotta. Zsolthoz még soha sem került ennyire közel egy lány. Lassította a lengést, és megérezte, hogy Márta a hátát a lábszárának támasztja, mintha támlásszéken ülne.

Leállította a hintát, és lehuppant mellé a deszkára.

– Na, ki félt jobban?

A lány csúfolódó pillantással nézett rá.

– Te! – vágta rá szemérmetlenül.

– Azért sikítoztál. Ugye?

Elnevette magát.

– Még sose lengtem ekkora hintán.

Leszámítva a járműbalesetet követő rémes másodperceket, amelyek emlékétől ösztönösen távol tartották magukat, szorosan egymás mellett ültek, szorosabban, mint megismerkedésük alkalmával az autóbuszban. Csípőjük egymáshoz nyomódott, és úgy viselkedtek, mintha ez az önkéntelen incselkedés a véletlen műve lenne. Hely bőségesen maradt még mellettük, mégsem akartak eltávolodni a másiktól. Váratlanul lepték meg őket a hevenyészett érintkezésből származó érzések. Alighanem mind a ketten arra gondoltak, feleslegesen tisztáznák ennek az alig lényeges kontaktusnak a jelentőségét.

Teljesen besötétedett, csak a tűz fénye világított az udvaron. A lombok sejtelmes árnyékot vetettek, és bólogattak lassan, a félhomályban.

– Most hajtok én – ajánlkozott Márta. Átnyúlt a fiú válla felett, megmarkolta a kötelet, és nagy lendülettel beledűlt a szélbe. Zsolt hátul, a pad széléhez feszítette kezét. Márta befészkelte magát az erős karok öblébe, és úgy lódította meg a hintát. Messziről nézve úgy tűnhetett, mintha átölelnék egymást, de ez nem számított. Az ősök a szúnyogokkal viaskodtak tőlük messze, a kivilágított verandán, hiába rakták magukat körbe füstölőkkel. Verték a blattot.

Bár Zsolt tisztázatlan érzésekkel vágott neki az estének, mégis furcsán megdobogtatta a szívét, amikor a karjánál hozzáért a lány dereka, pedig két nappal korábban, még fanyalgott a fiatalsága miatt. Eszébe jutott, hogy a korábbi reakcióval talán ugyanaz a gyerekes szerepjáték buggyant ki belőle, amelyet Borika emlegetett.

A többiek tánchoz készültek, addig se üljenek egyhelyben, míg a tűzön az étel ropogósra sül.

– Gyere, táncoljunk! – kézen fogta a lányt, és húzta a veranda előtti letaposott területre.

– Nem tudok – ismerte be Márta.

A fiú legyintéssel válaszolt.

– Számít az a diszkó korszakban? A lényeg a ritmikus mozgás, meg az, ne verj orrba.

Megszólalt a zene, és az ifjak megmozdultak. Márta bátortalan lépésekkel utánozta a jól táncolókat, könnyen tanulta a leckét. Később hagyományos zene szólt a lejátszóból, és mindjárt nehezebbé vált a dolga, mert egymásba kapaszkodva valóban ügyetlenre sikerültek léptei. Botladozott, elvétette a ritmust, mindenkinek nekiütközött.

Zsolt sem tett szert sokkal nagyobb tudásra, hát kikormányozta a csoport szélére, ott kevesebb bajt okoztak, és jobban elfértek.

A mulatozók belefeledkeztek a táncba. Ketten-ketten egymásba karoltak, aztán átfűzték karjukat másik páros könyökén, és a látvány a szélmalomra emlékeztette a nézelődőket. Egyre kevesebben bámészkodtak, az idősebbek lassacskán elhagyták a kártyaasztalt. A táncoló négyesek karéjához további négyek csatlakoztak, a szélmalom vitorlája valóban látványosan pörgött. Zengett a veterán sláger refrénje, Ra-ra-raszputyin! A külső négyes férfi résztvevői meg-megemelték a lábukat oldalra, komikus kozáktáncot imitálva. Néha felbukott valaki, olyankor magával rántotta a többi hét táncost. Hamar felugrottak, és harsány nevetéssel folytatták a jó balhénak látszó szórakozást. A szám végén együtt hörögték az énekessel a klasszikussá vált záró sort, Óh ti, ruszkik!

A következő számhoz már felbomlottak az alkalmi balettkarok. A lányok álltak össze csoportba, a fiúk körbeállták őket. Élvezettel nézték, ahogy a középen állók, a spanyol lovag nevének említésekor ritmusra rázzák szoknyájukat.

– Kiesik a szemetek – kiabálták a lányok a fiúk felé, és jó magasan térdfölé emelték ritmusra himbált és látványosan rövid szoknyájukat.

Zsolt előbb az előtte táncoló Borikát nézte, aztán pillantásával megkereste Mártát, rajta legeltette szemét.

Amikor a Neoton Familia befejezte, Borika lassúbb zenét rakott fel a lemezjátszóra, és felbomlott az ötletszerű csoportosulás. Mindenki megkereste a párját, és kettesével táncoltak tovább.

Márta egyetlen fiúismerősébe, Zsoltba kapaszkodott.

– Hol szereztétek a fényorgonát? – kérdezte a veranda korlátjára kirakott négy, különböző színnel villogó izzólámpa felé bólintva.

– Apu a munkája miatt gyakran megfordul Bécsben – felelte a fiú tánc közben. – A Mariahilfer üzletei tele vannak ezekkel a taiwani kacatokkal.

Tíz órakor a szomszédokkal fenntartott béke érdekében lehalkították a műsort, utána halkabb szavakkal társaloghattak egymással. Néhányan leültek, a régebben összeszokott párok némelyike árnyasabb helyet keresett magának, ahol kevésbé vannak szem előtt.

– Rendes dolog az unokatesódtól, hogy meghívott ma estére – mondta a lány.

– Neked legalább annyira unokanővéred, mint nekem – felelte Zsolt, és felbátorodva magához húzta Mártát. Nem tapasztalt ellenkezést, mégis lazított karja szorításán. Nem szándékozott goromba meglepetést okozni Mártának.

– Igaz! De mondta, hogy ritkán van ilyen összejövetel, sűrűn ne számítsak a mostanihoz hasonló hepajra.

Zsolt nem tudta, mit válaszoljon. Igazából azt sem gondolta el, erről az estéről miként vélekedjen.

– Arról nem beszélve – nyögte ki végül a fiú – az egész város közöttünk van. Legalább húsz kilométerre laksz tőlünk.

Jóval éjfél után ért véget a rendezvény. A távolabb lakók indultak hazafelé elsőnek, igyekeztek elcsípni az utolsó autóbuszt, utánuk a gyalog érkezők szedelődzködtek. Márta velük maradt a megrövidített éjszakára, Borika vendégeként az ő szobatársa lett erre az időre. Búcsúzás előtt puszit nyomott Zsolt arcára. A fiú magával vihette nedves ajkának lenyomatát.

3. Az unokatestvér

A kőbányai kiskocsma kerthelyiségében Anti a zene ütemére, lehunyt szemmel himbálta a fejét jobbra, balra. A parányi pódiumon az Animal Cannibals kevéssé veretes számát erőltette bátortalanul a hallgatóságra a környék egyik amatőr énekese. A gyengén szóló hangszórókból csekély meggyőzőerővel csörgött a rapper mögött álló, két elektronikus hangszer zajos káosza. A mellettük álló dobos időnként megtalálta a ritmust, időnként elvétette, de kitartóan püfölte a bőröket. A háttérvokált imitáló, forrónadrágos lány, valamivel több szerencsével kapcsolódott be a környékből verbuvált banda fellépésébe, mint a szólista.

– El akarod dobni az agyad? – kérdezte Klára a fiútól.

Anti felpislantott rövid időre felnyitott szempillái alól.

– Mit vakerálsz?

– Skubizlak, hapsikám! Percek óta csak zúzod a fejed a ritmusra. A vége az lesz, hogy másfél óra múlva hülyébb leszel, mint valaha.

– Több esélyed van rá neked – felelte sértődötten a fiú, aztán nevetett, és magához húzta a lányt. – Adj egy puszit, drágaságom!

– Minek? – morgott a lány. – Látom rajtad, hogy be vagy lőve, pedig még alig kezdődött meg az este.

Anti dühösen mutatott mind a két kezével maga felé.

– Ééén? – hosszan elnyújtotta a magánhangzót. Csaknem sikoltás lett a kérdésből.

– Ne üvölts! – torkolta le Klári. – Az ordítozásod tanúsítja, randi előtt meglátogattad Bencét, és vettél tőle bélyeget. Nyomot hagyott a pofádon a sárkány nyelve! Visszanyalt rád a bélyegről!

Ezzel a bélyegnek álcázott papírfecni látható felületére nyomtatott sárkánymintára célzott a lány.

– Semmi közöd hozzá! – vágott vissza Anti. – Te már a negyedik vermutot nyakalod az elmúlt órában. Tettem neked szemrehányást?

– Ne játszd meg magad, bogárka! Biztosan állok a lábamon. Ha ahhoz van kedved, reggelig táncolok veled.

– Erre a zenére? – Biccentett a fiú megvetően a pódium felé.

Klára spicces hangon felnevetetett, és felállt az asztaltól. Lépett kettőt a kerthelyiség betonozott táncparkettje felé, aztán égnek emelte a kezét, és a bizonytalan ritmusra valami hastánchoz hasonlót mutatott be.

Anti utánakapott, idejében magához rántotta az ingatagon tekergőző lányt, Klári az ölébe huppant.

A kőbányai közönség figyelmen kívül hagyta a páros játszadozását, sokkal különb jeleneteken sem lepődtek meg.

Klári végre engedékenyen Antihoz hajolt, és megcsókolta.

– Az a baj, hogyha belövöd magad, csak megjátszod a kanos pasit, de különben teljesen használhatatlan vagy – dorgálta, miután elszakadt a fiútól.

– Most ez pont nem igaz!

– Nem a fenét! Itt ülök az öledben, pofikám! Észrevenném, ha tévednék.

Anti szorosabban húzta magához a lányt. Ahogy átkarolta, csuklójával Klári mellére nehezedett.

– Béci haver kérója üres – duruzsolta. – Öt perc alatt odaérünk, és bebizonyítom neked, milyen tökös legény vagyok.

Klári szorosan a két tenyere közé fogta a fiú arcát, és megszorította. Anti képe kényszeredett, torz vigyort vett fel.

– Fenét mutatsz nekem, Tónikám! Legfeljebb fellapozod a haverod pornóújságjait, de azok engem nem érdekelnek.

– Mondtam, hogy bepiáltál – ítélkezett duzzogva Anti. – Nem mersz próbára tenni.

– A felsülésednél nem szeretnék tanúskodni – felelt a lány, és visszatelepedett a saját székére. – Fizess még egy vermutot, vagy inkább valami igazi piát, hogy legalább annak az ütését érezzem, ha másra már nem számíthatok ma este.

Anti kikotort a pénztárcájából egy ezrest, és odalökte a lány elé.

– Állom a cechet! De te hozasd ki a pincérrel!

Klári dühösen pattant fel.

– Mit képzelsz, te strici? A kurvád vagyok, hogy csak így kifizethetsz?

– Ne szívd fel magad! – ellenkezett a fiú. – De ugye sejted, hogy amíg én fizetem a piálásodat, kedvemre botorkálok a saját képzelgéseim mentén.

– Akkor ma egyedül botorkálsz haza, te rohadék! – kiáltott rá minden visszafogottság nélkül Klári. Felugrott helyéről, és lendületből képen törölte a fiút.

Anti nyúlt a csuklója után, készült rá, hogy megfegyelmezi barátnőjét, de Klári mozgott gyorsabban. Mire a fiú feltápászkodott és utánaeredt, a lány már a kapun kívül járt. Anti tett két imbolygó lépést, de szeme előtt színes karikák járták tüzes táncukat, és elbizonytalanodott a járda is, imbolygott alatta a kaviccsal felszórt út. A kerthelyiség ösvénye mellé telepített lámpaoszlopok egyikébe kapaszkodva igyekezett legalább talpon maradni.

A lelkét égette, marta a düh. Aznap egy gazdag maffiózó Merdzsóját szerelte, és a pasas jól megfizette a munkáját. Bőven lapult a zsebében a jattból, és ennek megünneplésére készült. Nem számolt azzal, hogy Klári már a randi előtt beszív a munkahelyéhez közeli csehóban a kolléganőivel. Mivel út közben tényleg lenyalta egy bélyegről a felnőtt adagnak minősülő finomságot, valóban rászorulna a lány támogatására. Ennek most befellegzett.

Az oszlopnak támaszkodva mélyeket lélegzett, és arra koncentrált, hogy kábaságát leküzdve valahogy hazajusson.

Otthon megpróbált határozott, biztos léptekkel eljutni a konyhaajtótól a szobájáig, de a mutter meghallotta az érkezés zaját.

Anti vakkantott valami köszönésfélét, aztán magára csukta az ajtót. Fürdéssel, vetkőzéssel nem vesződött, de a fürdőszobáig el kellett jutnia, a hólyagja erre késztette.

Megcélozta a vécékagylót, de csak részleges találatot ért el.

– Majd reggel feltörlöm – gondolta, és visszahúzta a nadrágján a cipet. Visszament a szobába, ledobta magát az ágyra. A brifkója nyomta a csípőjét, és ahogy kidobta maga mellé a földre, meglátta a papírpénzek közé gyömöszölt LSD tartalmú bélyegeket.

– Altatónak pont jó lesz – gondolta, és lenyalta a szert az egyik papírról.

Gyorsan elérte őt a mesevilág. Álmában madármódra repkedett a város felett, ablakokon bámult befelé, aztán két hatalmas, lila színű madár közrefogta. Szinte vontatóra vették, elvitték a strand irányába. Áthúztak a magasra nőtt nyárfák között, azután lassítottak, és lebegve megálltak a női napozó felett. Jobbnál jobb tyúkok forgolódtak a heverőkön, félreérthetetlen mozdulatokkal hívogatták, aztán az egyikük felugrott, és Klára lett belőle.

A lilából aranyszínűre változott madarak a műhelyfőnök vigyorát mutatva elszálltak, ő pedig leereszkedett a napozó közepére. Hosszan hentergett Klárival, közben a nők háremhölgyek módjára táncoltak körülöttük. Miután boldoggá tette Klárit, a lány a nyakába kapaszkodott.

– Vigyél magaddal Antikám! Repíts el a tengerhez! – suttogta a fülébe. – Vigyél el Afrikába vagy a forró égöv alatt oda, ahol meztelenül rohanhatunk a szavannán, és bármikor leheveredhetünk, amikor kedvünk tartja.

– Erősen foglak – biztatta a lányt. – Nem eshetsz le.

Felemelkedtek, és érezte, hogy Klári teljes biztonságban repül vele. Felhők között szálltak, arcukba csapott a szél, de nem bántotta egyiküket sem, inkább szívderítő érzésekkel borította be.

– Csodálatos vagy, Tónikám! – súgta a fülébe Klári. – Igazi férfi vagy. Kemény legény. Megmutattad!

Az álom itt megszakadt. Sötét, eszméletlen éjszaka tört rá. Nyugalmatlan, öklendezős éjszaka.

– * –

Másnap, szombaton, koradélután nyomta meg a lakás csengőjét Zsófi, Anti unokahúga.

Rózsi néni nyitotta ki az ajtót.

– Csókolom! – köszönt neki a lány.

– Gyere be, Zsófi!

– Anti?

– Az unokabratyód? – kérdezte a nagynénje. – Még nem kelt fel. Úgy hallottam néha mocorog a szobájában, de még nem dugta ki az orrát.

– Azt hittem, betartja ígéretét.

– Mivel szédített ez a szélhámos?

– Abban egyeztünk meg, ma moziba visz. Megcéloztuk a Twin Peakset a Kőbánya moziban.

Rózsi néni leült az asztal mellett álló hokedlira, megigazította kötényét, és ölébe ejtette kezét.

– Miért nem keresel magadhoz való kísérőt?

Zsófi a fejét ingatta.

– Előbb-utóbb keresek – felelte –, de addigra leveszik a műsorról ezt a filmet.

A nagynénje sóhajtott, és felállt.

– Na, gyere! Ébresszük fel ezt a korhelyt!

Benyitottak a szobába, ahol ronda látvány fogadta őket, Anti ruhában feküdt az ágyon. Összegömbölyödött, mint egy kisgyerek az anyja ölében, és hangosan szuszogott vagy inkább horkolt. Az ágy mellett, a szőnyegen bűzös, zöld hányadék sötétlett. A mocsokból jutott a ruhájára meg a vetetlen ágyra is.

– Berúgott ez a disznó – morgott dühösen az anyja, és indult a takarítószerekért.

Zsófi fintorogva kerülte a ronda tócsának még a látványát is, de a szagtól nem szabadulhatott. Pillantása véletlenül a földön fekvő, nyitott pénztárcára esett. A papírpénzek között meglátta a maradék sárkányos bélyeget, és rögtön tudta, hogy a kábult állapotnak nincs köze alkoholhoz. Azon morfondírozott, kidobhatná azt a mérgező vacakot, de nem vetemedhetett arra, hogy eltulajdonítsa az egyszerű melósok számára megfizethetetlen élvezeti szert. Anti autószerelőként dolgozott, annyit keresett, amennyi messze meghaladta az átlagemberek képzeletét. Valószínűleg meg sem érezné a pár ezer forintos veszteséget, de mégsem lophat tőle semmit.