részlet

A könyv eredeti címe: Giannis: The Improbable Rise of an NBA MVP
Szerző: Mirin Fader
Az eredeti kiadó: Hachette Books, New York

Fordította: Nagy Győző
Epilógus: Beke Ádám
Szakmai lektor: Zsivera Gábor
Borítóterv: Müller Péter
Borítókép forrása: Wikimedia Commons

© Hungarian translation: Nagy Győző, 2023
© CSER Kiadó, Budapest, 2023
© Mirin Fader, 2021

Együttműködő partnerek

And1 NBA Podcast
www.facebook.com/and1nbapodcast/

Sport TV
www.sport1tv.hu

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 719 0

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu
Szerkesztő: Vas Gabriella

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

Éhség

Álmodozás

Felfedezve

Hontalanul

Amerika

Egyedül

Remény

Újra együtt

Gonosz

Sztár

Veszteség

Identitás

Szörny

Mvp

Otthon

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Irodalom- és forrásjegyzék

Jegyzetek

Előszó

Giannis Antetokounmpónak1 és családjának nem volt sok ideje. Napnyugtáig kellett elhagyniuk a lakásukat. Elmaradtak a lakbérrel. Már megint. Kilakoltatták őket. Megint.

Az athéni Szepóliában, ahol Giannis és családja élt, a főbérlő korábban is többször rontott be a lakásukba azzal, hogy egy-két napjuk van kiköltözni. És ezúttal be is váltotta a fenyegetést.

Édesanyjuk, Veronica, szólt a gyerekeknek, hogy pakoljanak össze. Thanasis – a legidősebb a négy közül –, Giannis, Kostas és Alex – a legfiatalabb – nem kérdezősködtek. Nem akarták tovább fokozni a feszültséget. Bólintottak, és csendben összeszedték a ruháikat.

Miután minden holmijukat összepakolták, Giannis és testvérei egymásra néztek, majd a konyhában álló hatalmas hűtőszekrényre pillantottak, és azon gondolkodtak: mit fogunk ezzel csinálni? Charles, az apjuk, körülnézett, hátha talál valamit, amivel el lehet cipelni a hűtőszekrényt.

Az akkor kilencéves Kostas egyszer csak kiszúrt egy kis gördeszkát. „Tegyük fel erre!” – visított. A tizenkét éves Giannis és az apja értetlenül bámulták egymást, de ők sem tudtak jobb megoldást. „Próbáljuk meg” – mondta Charles. Hármuknak sikerült feltuszkolniuk a hűtőszekrényt a gördeszka tetejére.

Lehetetlennek tűnt az óriási hűtőszekrény az apró gördeszkán.

Nevetségesen nézett ki.

De Giannis tartotta az egyik oldalt, Kostas és Charles pedig a többit, és kigurították a hűtőt a bejárati ajtón.

Tizenkét évesen Giannis már hozzászokott a költözködéshez. Sosem tudta, mi következik. Csak azt, hogy nem mutathat félelmet. Nem sírhat. A kisebb testvérei függtek tőle, felnéztek rá. „Odajött hozzánk, és elmagyarázta, miért megyünk el” – emlékszik vissza Kostas. Giannis nyugodtan, de határozottan beszélt, bár ő maga is gyerek volt. Ha azt mondta a testvéreinek, hogy minden rendben lesz, ők hittek neki.

Ahogy elkezdték gurítani a hűtőt, Giannis megnyugtatta őket, hogy a deszka nem fog eltörni. Másfél kilométert kellett megtenniük a barátjuk házáig, ahol megszálltak, amíg kitalálták, hol lakjanak mostantól.

Kapaszkodtak a hűtőbe, és imádkoztak, hogy ne boruljon fel. Nem törődtek vele, mit gondolnak róluk. Csak húzták, vonták és tolták, miközben a forró nap égette a hátukat. A hűtő folyamatosan imbolygott, és majdnem felborult a keskeny járdán, különösen, amikor a gördeszka az egyenetlen szakaszok laza kövein billegett.

Megkönnyebbülten lélegeztek fel, amikor eljutottak a barátjuk házáig. A karjuk fájt, a kezük görcsölt. Az ég sötét volt. A hűtőszekrény mellett a liftben állva el sem akarták hinni, hogy a kis gördeszka nem tört ripityára.

•

Veronica emlékszik a görögországi éjszakákra. Emlékszik a bizonytalanságra, amit érzett, és az erőre, amit mégis sugároznia kellett. A fiai nem tudhatták, hogy aggódik. Félt, de soha nem mutatta ki. Néha este 11-kor ment el otthonról és utazott a külvárosba, hogy csecsebecséket áruljon az utcán, és pénzt keressen a gyerekeinek. Tudta, hogy gondoskodnia kell róluk.

„A túléléshez teszed, amit tenned kell. Ha gyerekeid vannak, túl kell élned” – magyarázza Veronica, akit barátai Veraként ismernek. Ő és Charles 1991-ben vándoroltak ki Görögországba a nigériai Lagosból a jobb élet reményében.

Fehér karkötőt szorongat, amelyet minden nap visel, és amelyen az áll: „Isten itt van.” „Isten jó – mondja. – Erősnek kell lenned, és soha nem szabad elveszítened a reményt.” Isten kegyelméből történt, gondolja most, hogy Giannis mellett ül a közel ezer négyzetméteres villában, amelyet most vele, Alexszel és Giannis barátnőjével, Mariah Riddlespriggerrel oszt meg River Hillsben, egy Milwaukee melletti jómódú környéken.

Fia, a 211 centis NBA-sztár és a világ egyik legjobb kosárlabdázója ma már dollármilliókat keres. Ez az élet elképzelhetetlennek tűnt Szepóliában, ahol Veronica, Charles, Giannis és a testvérei vasárnapi öltözékükben, kifényesedett, használt ruhákban, széles mosollyal próbálták elhitetni a leendő háziurakkal, hogy megengedhetik maguknak a kiadó lakást. Méltók rá.

Veronica nem fogja elfelejteni, milyen érzés ez. „Nem változol meg, mert tudod, hogy mások továbbra is nincstelenek. Nem lépsz szótlanul tovább – fejtegeti Veronica. – Még mindig azok vagyunk, akik voltunk.”

Esőcseppek hullanak a család milwaukeei házát körülvevő karcsú fákra. A magas ágak lombkoronát alkotnak a bejárati ajtóhoz vezető keskeny sáv felett. A környék csendes, nyugodt. Egy idős házaspár kézen fogva sétáltatja si-cuját az út közepén.

2019 egyik párás júniusi napján Mariah nyit nekünk ajtót. Mila, a család goldendoodle kutyája fel-le szökdécsel, és szinte kiugrik az aranyszínű lábtörlőre, amelynek közepén óriási, fekete A betű díszeleg. „Mila csak köszönni akar” – mondja Mariah. Odabent tábla lóg, amelyen folyóírással a „család” szó díszeleg, valamint egy nyomtatott felirat, amin az áll: „Változtasd imává a gondjaidat.”

Alex lent van az alagsorban, egy kanapén ül négy síkképernyős-tévé előtt. Van biliárdasztal, léghoki, csocsó, pingpongasztal. Pattogatottkukorica-gép, szétszórt kosárlabdák és trófeák. Még ki kell pakolni a dobozokat, hiszen a család csak néhány hónapja költözött ide. Korábban a belvárosban laktak a Fiserv Forum közelében, ahol a Bucks játszik. Ötször költöztek, mióta 2013-ban Giannist a Bucks a tizenötödik helyen draftolta, és a család az Egyesült Államokba jött.

Azóta sok minden megváltozott: Giannis fekete keretes fotókon követi az állomásokat. Van egy 2013-as cikk egy görög magazinból Amerikai álom címmel. „Ezt látod az üléseken, amikor Görögországba repülsz be és ki” – magyarázza Alex sugárzó arccal. Ott van az Esquire és a Sports Illustrated címlapja, amin Giannis feszít. És van egy fotó a görögországi szabadtéri pályáról is, ahol a testvérek játszottak. „Ez egy emlékeztető: innen indultunk” – mondja Alex.

Annak idején, amikor még alig volt mit enniük, Charles akár egy-két napig is elvolt étel nélkül, ha ez kellett ahhoz, hogy a család megéljen. „A legtöbbet kell kihoznunk a mai napból – mondta gyakran a fiainak. – A holnap bizonytalan.”

Giannis látta, mit tesz az apja, és úgy döntött: ő is áldozatot hoz. Mindent megtett, hogy szerezzen egy-két eurót joghurtra vagy croissant-ra, aztán úgy csinált, mintha evett volna, és odaadta az ételt az öccseinek. Korgó gyomorral feküdt le, és próbálta elfelejteni, hogy éhes – de közben elégedettséggel gondolt rá: segített a családjának.

Többször lakoltatták ki őket, mint amennyire vissza tudnak emlékezni. „Sokszor” – mondja Alex, mikor megpróbálja összeszámolni az eseteket, majd megismétli: „Sokszor.” Kostas háromra emlékszik tisztán, és még néhányra ködösebben. Az évek összemosódnak és emlékekké válnak: csak az érzés marad.

Alex emlékszik a pánikra, ahogy az idő beszűkült, amikor a háziúr berontott hozzájuk, és azt kiabálta, hogy menjenek el. Emlékszik a lakbérről folytatott vég nélküli vitákra, és a szülei könyörgésére: „Csak egy kis időre van még szükségünk. Kérem. Adjon még egy kis időt!”

•

Giannis gyakran gondol vissza azokra a napokra, tudván, hogy sem neki, sem Alexnek nem kell már soha azon aggódnia, kerül-e fedél a fejük fölé, vagy lesz-e mit enniük. Tisztában van azzal, hogy Amerikában élő és magániskolába járó öccse egészen más körülmények között nőtt fel, mint ő. „Nehéz úgy motiváltnak lenni, hogy mindened megvan. Nekem nem volt választásom, motiváltnak kellett lennem” – mondja.

A fejében mindig ott motoszkál – és ez talán örökké így is marad –, milyen az, ha valami nincs. Ha állandóan költözni kell. Áldozatot hozni.

„Giannist az a félelem hajtja annyira, hogy bármelyik pillanatban jöhet valaki, és mindezt elveheti tőle. És szerintem ezért dolgozik olyan keményen” – véli közeli barátja, Josh Oppenheimer, a Bucks segédedzője.

„A munkamorálunk abból fakad, amin keresztülmentünk” – állítja a játékos, és mindez egészen nyilvánvaló, ahogy ezen a júniusi délutánon a pályán áll Milwaukee belvárosi edzőközpontjában: komoran – a pályán ritkán mosolyog –, koncentrálva. Úgy kosarazik, mintha még mindig az a szepóliai napszemüvegárus srác lenne, aki abban reménykedik, valaki csak vásárol tőle valamit.

Egyetlen támadást sem lazsál el, alig pihen, rá kell szólni, hogy néha tartson szünetet – konkrétan ilyenkor ki kell zavarni a teremből. Tisztára úgy viselkedik, mint akit egyetlen gyengébb teljesítmény után lapátra tennének.

Éppen ezért nem tudja elviselni azt a nemtörődömséget, ahogyan a tizenhét éves Alex, a környék egyik legnagyobb tehetsége ezen a délutánon edz. Alex „Isten itt van” feliratú karkötőt visel, olyat, amilyet az édesanyja; szerinte ez szentség, mert Veronica szenteltvízzel megáldotta és imádkozott felette. Kényelmesen mozog, nem szakad meg, pedig tudja, Giannis ezt várná tőle.

Aztán cselezni kezd. Kétméteres, ügyes fiú, váltogatja a lábait, ahogy a labdát pattogtatja közöttük, megmutatva 218 centis karfesztávját. Fokozza a tempót, valószínűleg azért, mert tudja: Giannis figyeli. Le akarja nyűgözni a bátyját, aki a saját fiatalabb, vékonyabb változatát látja benne. Alex a hárompontos vonalról indul a gyűrű felé, és lágyan beejti a labdát. Túl lágyan. Giannis vállai megmerevednek, valami sürgetésfélét érez, mint mindig, amikor az öccsét figyeli, akit nevel, óv és mentorál, ahogy egy apa tenné. „Jobban izgulok, ha megnézem Alexet egy középiskolai meccsen, mint amikor a keleti konferencia döntőjében játszom” – mondja Giannis, miközben fejét megbillentve figyeli Alex következő dobását.

Amikor együtt vannak, a pálya olyan, mint egy védőburok. Egy hely, ami csak az övék, ahol nem kell a bánatra, a nyomásra, a pénzre vagy a kudarcra gondolniuk.

Csak több időre van szükségünk.

Amikor Giannis Alexszel beszél – legtöbbször görögül –, kendőzetlenül elmondja a véleményét. Intenzív, ugyanakkor empatikus és melegszívű, és egy pillanatig sem kételkedik a tervében, amit kifőzött a testvérei számára már Szepóliában. Biztosítja Alexet, hogy ha keményen dolgozik és mindent belead, akkor ő is eljuthat az NBA-be, ahogyan Thanasis (Bucks) és Kostas (Lakers) tette. És nemcsak eljuthat, de sztár is lehet ott. „Határozottan úgy gondolom, hogy Alex jobb lehet nálam” – jelenti ki Giannis.

A Milwaukee NBA-bajnoki címe és a görög válogatott olimpiai aranya mellett Giannis legfőbb motivációja az, hogy minden testvére bekerüljön az NBA-be. „Őrület! Olyan az egész, mint egy álom – mondja Kostas –, főleg, hogy tíz éve még csak nem is kosaraztunk.”

Giannis fegyelemre és koncentrációra tanítja a testvéreit, de legfőképpen Alexet arra, hogy a védőburkon túli világból senki és semmi ne tudja kizökkenteni. „Csak én vagyok – mutat a mellkasára – és te.” Aztán Alexre bök: „Senki más. Csak te és én.”

Gyakran emlékezteti Alexet arra, hogy honnan jöttek. A sötét, bizonytalan éjszakákra. Elmeséli neki, milyen érzés húszezer ellenséges néző előtt játszani, akiknek legfőbb vágyuk, hogy sértéseikkel a fejébe férkőzzenek, és megzavarják: tudja, hogy az öccse hamarosan ugyanezzel szembesülhet.

„Zárj ki mindent! – magyarázza. – Csak te és én vagyunk itt.”

Alex bólogat. Tudja, hogy a bátyja a legjobbat akarja neki. Senki sem hajtja őt olyan keményen és senki sem drukkol neki annyira, mint Giannis. „Hidd el nekem – hallja gyakran. – Voltam már a helyedben. Meg fogod csinálni.”

Az együtt töltött idő persze nem csak Alexnek válik hasznára. Edzés után Giannis egészen ellazul, Alex és ő egyre csak nevetnek, azzal a szívből jövő, harsány nevetéssel, ami a gyomorból indul és örömkönnyekben végződik.

Néha, amikor Giannis Alexre néz, ragyog a büszkeségtől. Tele van szeretettel és persze féltéssel is, meg akarja óvni öccsét mindattól, amin ő keresztülment. A lista hosszú: azt szeretné, hogy Alex megértse, ha néha kudarcot vall, akkor sem szabad feladnia; hogy ne törődjön azzal, mit gondolnak az emberek; hogy bölcsen válassza meg a barátait; hogy kerülje a közösségi médiát; hogy vigyázzon a testére; hogy több vizet igyon és kevesebb citromos-lime-os Gatorade-et; hogy legyen tisztában a játék alapjaival; hogy sírjon, ha kell. Hogy tisztelje a játékot és önmagát. És legfőképpen, hogy mindig tegye boldoggá az anyjukat.

Éhség

Giannis hatéves volt, amikor elkezdett árulni az utcán, hogy segítse a családját. Thanasisszal és az édesanyjával járt a szegényebb városrészekbe, hogy az ott egy-két euróért beszerzett árut a jobb, külvárosi negyedekben drágábban, akár három-négy euróért adják el.

Kimentek a strandokra, különösen az olyan előkelőkre, mint az Álimosz, hogy ott árulják portékáikat a jobbmódúaknak. Giannis fogta Veronica kezét valamelyik árut lóbálva, azt remélve, imádnivalóan kerek pofija és széles mosolya vásárlásra bír valakit. Először nem értette, hogy mit csinálnak, hogy mi történik valójában. Hogy mennyire szenvednek. Csak azt tudta, hogy a dolgok nem mennek jól. Hogy éhes. Látta, hogy a kamrájuk, a hűtőszekrényük üres, és néha késő estig is eltartott, míg az eladásból összejött annyi, amiből enni tudtak. Látta, hogy itt lenni, meggyőzni valakit, hogy vegyen tőlük valamit, az evés vagy nem evés kérdése. A túlélésé.

És látta azt is, hogy anyja sosem roskad magába, sosem kesereg. Veronica akkor is megőrizte a hitét, amikor úgy érezte, nincs ereje folytatni, és úgy tűnt, nem lesz képes etetni a fiait és a férjét. „Isten jó” – emlékeztette őket. Bármit eladott, amit csak talált: napszemüvegeket, DVD-ket, hamisított táskákat, órákat, játékokat, ruhákat, szépségápolási termékeket. Bármit.

Amint a kis Alex megszületett, a rövidebb utakra őt is elvitte. Szerdánként korán keltek, hogy a szepóliai laikíra menjenek. A laikí szabadtéri piac volt a város központjában, ahol mindent meg lehetett kapni: termények, gyógynövények, tea, joghurt sorakoztak a standokon, a migránsok pedig a piac oldalánál árulták csecsebecséiket, legtöbbször engedély nélkül.

Később Veronica egyre messzebbre utazott, hogy eladja a portékáját. Nem akarta hosszabb időre magára hagyni Alexet, így aztán ő lett az állandó kísérője. „Amikor három napra elutaztam Athénból, nem hagyhattam egyedül – emlékszik vissza. – Ő az én kicsikém.”

Nem akart úgy élni, hogy egész nap az utcasarkon árul mindenfélét, de fekete bevándorlóként a lehetőségei korlátozottak voltak. Állandó munkát találni szinte lehetetlen volt, különösen a 2008-as pénzügyi válságot követő években. Ez volt a legsúlyosabb gazdasági visszaesés az 1930-as évek óta, a bankok csődbe mentek, a részvénypiac összeomlott, Európa meredek recesszióba zuhant. Kevés volt a munkahely, különösen az olyan, amilyet a migránsok – mint Charles és Veronica is – kerestek. Még a görög állampolgárok sem találtak munkát. Az Európai Unióban 21,5 millióan veszítették el állásukat, és a görög fiatalok negyven százaléka volt munkanélküli. Sokan elvesztették az otthonukat, betegség miatt családtagjaikat, és még az orvosi költségekre sem futotta, nemhogy albérletre az amúgy is zsúfolt lakónegyedekben.

Márpedig, ha a fehér bőrű görög állampolgároknak küzdeniük kellett a túlélésért, akkor elképzelhetjük, milyen mérhetetlenül nehéz lehetett egy nigériai bevándorló nőnek. Bár Görögországban élt, ott nevelte a gyerekeit, és ott járt templomba is, mégsem tekintették görögnek. A legtöbb helyi számára egyszerűen csak egy fekete gyerekeket nevelő fekete nő volt. Nem tisztelték az otthon elért eredményeit, a munkavállalói múltját. „Nigériában irodákban dolgoztam titkárnőként. De amikor Görögországba jöttünk, ez senkit sem érdekelt” – meséli.

•

1991 elején Charles és Veronica legidősebb fiukkal, az akkor hároméves Francisszel a nigériai Lagosban éltek, és azt próbálták kisütni, mit tegyenek, hová menjenek a napról napra egyre instabilabbá váló országból. Nigéria 1960-as függetlenné válása óta hat puccs és három elnökgyilkosság történt, az 1967–1970 közötti nigériai polgárháborúban2 pedig a becslések szerint 1–3 millió ember vesztette életét.

Az ország gazdasága az 1980-as évek végére mélyrepülésbe kezdett. A nigériai export 95 százalékát az olaj tette ki, így amikor az energiaárak és az olajbevételek összeomlottak, az ország 21 milliárd dollárnyi külföldi adóssággal találta magát szemben. Mire Ibrahim Babangida tábornok 1985-ben puccsal hatalomra került, Nigéria – ahogyan a pénzügyminisztérium egyik akkori jelentése fogalmazott – „az államcsőd szélén állt”.

A joruba törzsből származó Charles és az igbó felmenőkkel bíró Veronica egyre bizonytalanabbnak látta otthonuk jövőjét. Munkát találni lehetetlennek tűnt, s bár – a korábban egy tradicionális és angol nyelvű dalokat vegyesen tartalmazó albumon vokalistaként közreműködő, Whitney Houstont, Céline Diont és a reggae-t kedvelő – Veronica mindig is szeretett énekelni, úgy tűnt, hogy Nigériában nem sok lehetősége van. Charles tehetséges focista volt, aki otthon profi szinten játszott: gyors volt és atletikus, jól tudott koncentrálni, de a lehetőségek a sportban is egyre fogytak.

Nehéz volt szembenézni az ismeretlennel, és azt fontolgatni, hogy elmenjenek valahová, ahol egyikük sem ismer senkit, és nem tudja, mire számíthat. Nigéria volt az otthonuk. De 1991 nyarán döntésre jutottak: Francist a nagyszülei gondjaira bízva nekivágtak a világnak. Charles profi szerződést kapott Németországban, és úgy gondolták, ott fognak letelepedni. Csakhogy egy súlyos sérülésből kifolyólag futballkarrierje azelőtt ért véget, mielőtt elkezdődött volna, s mivel úgy látták, migránsként nincs esélyük maradni, útra keltek. Megint.

Bár eredetileg nem szerepelt a tervben, Görögország felé vették az irányt, amin sok migráns utazik át a tehetősebb európai célállomások felé – vagy marad, abban bízva, hogy menedékjogot kap. Ott, Szepóliában, egy Athén központjától északra fekvő kerületben adott életet 1992-ben Veronica Thanasisnak (hivatalosan Athanasiosnak), akinek nevét apjának a halhatatlanság görög kifejezése (Athanasia) iránti szeretete ihlette. Giannis 1994-ben, Kostas (Konstantinos) 1997-ben, Alex (Alexandros) pedig 2001-ben született. Négy fekete gyerek egy túlnyomórészt fehér országban.

„Mindig is kívülállók voltunk” – mondja Alex. Az emberek illegális bevándorlókként néztek rájuk, ezért Veronica és Charles görög keresztnevet adtak gyerekeiknek, hogy segítsék beilleszkedésüket fogadott hazájukban. Görögország – Amerikától eltérően – nem ad automatikusan állampolgárságot, ha ott születsz. Afrikai nevüket azonban továbbra is fontosnak tartották: az Adetokunbo jorubául „távoli tengerekből érkezett korona” (az ade jelentése „király”), míg Giannis középső neve, az Ugo, igbó nyelven „Isten koronája”.

Szepólia zsúfolt, nyüzsgő hely volt, amelyet túlnyomórészt bevándorlók laktak. Nem csak afrikaiak, hanem albánok, pakisztániak, afgánok, bangladesiek – mindannyian menedéket és munkát próbáltak találni. Charleshoz és Veronicához hasonlóan sokan vándoroltak ki az újrakezdés reményében, de hamarosan rá kellett jönniük, hogy erre kevés lehetőségük van.

„Azért maradtak ott, mert alacsonyak a bérleti díjak – mondja Nótisz A. Mitarákisz, Görögország migrációs és menekültügyi minisztere –, és mert utcai árusként a lakhelyük közvetlen környékén kereshettek pénzt.”

A forgalmas környék tele volt erkélyes, középmagas, néhol öt-hat emeletes lakóházakkal. Az 1-es metróvonal (a „villanyvonat” vagy elektriko) az utcában futott egy kővel burkolt, nyitott vágatban, egy szinttel a járda alatt. Sok kisbolt és kávézó volt, de kevesebb zöld terület és sportolási lehetőség, mint a főváros más részein, és a zsúfoltság miatt a parkolás is nehézkes volt, különösen a nagyobb autók számára. Állampolgársági papírok nélkül nehéz volt lakást szerezni, mert adószámra volt hozzá szükség, amelyet csak a jogállással rendelkezők vagy a menedékkérők kaptak meg. „De minden közel volt, és mindenki ismerte egymást” – emlékszik vissza Alex.

Veronica többnyire bébiszitterkedett és takarított – egy időben a szepóliai vasútállomáson is –, és minden este sajgó tagokkal, fáradtan ért haza. De derűs maradt, és gürcölt tovább. „Én vagyok az anya, és az a dolgom, hogy mindent megadjak a gyerekeimnek. Dolgoznom kell” – mondta. Charles afféle ezermester lett: Alex emlékei szerint egyszer villanyszerelőként, máskor inasként tevékenykedett, miközben folyamatosan küzdött a munkanélküliséggel.

Giannis látta szülei kimerültségét, és ahogy színlelni próbálták: minden rendben van. „Tudtuk, nap mint nap azért dolgoznak, hogy eltartsanak minket” – meséli most. Mindennapos volt, hogy apja az asztalnál ült, és nem evett. Próbált mosolyogni. Mindig azt mondta a nekik: „Ne aggódjatok emiatt. Nem eszem. Nekem kell gondoskodnom arról, hogy ti egyetek.”

Aztán el kellett menniük, így újra összeszedték a holmijukat és továbbálltak a következő helyre, ami ugyanolyan volt, mint az előző: szűkös. Általában épp csak annyi pénzük volt, hogy a villany égjen, de néha kénytelenek voltak nehéz döntéseket hozni.

„Giannis azt mesélte, hogy az édesanyjának el kellett adnia a jegygyűrűjét, hogy egyáltalán legyen mit enniük – emlékszik vissza közeli barátja, egykori csapattársa, Michael Carter-Williams. – Ő tényleg a semmiből jött.”

•

Giannis megtanulta, hogyan legyen meggyőző utcai árus. Anyja eleinte nem akarta, hogy vele menjen, de ő ragaszkodott hozzá, és megtanulta tőle, hogyan kedveltesse meg magát, hogyan vesse be a charme-ját, hogy vegyenek tőle valamit. Makacs volt, kitartó, meggyőzte az embereket, hogy olyan dolgokra van szükségük, amik maguktól eszükbe sem jutottak volna. Úgy érezte, ő a legjobb eladó a családban – persze, csak az anyja után. Egyik kérdést a másik után tette fel a potenciális vásárlóknak, sosem adta fel, és nem fogadott el nemleges választ. Mert nem volt választása. A családjának szüksége volt rá.

Néha, amikor egyedül ücsörgött egy padon, és magányosnak, magába fordulónak tűnt, az emberek élelmiszert, ruhát, sőt, pénzt is adtak neki, hogy vegyen belőle valamit. De ideje legnagyobb részét a családjával töltötte. Eleinte a környékükön dolgoztak, aztán később messzebbre is elmerészkedtek, és hosszabb időre, akár egy-két hétre is külvárosokba és vidékre utaztak szerte Görögországban.

Nyáron napi öt–tíz órát vezettek. Giannis kinézett az ablakon, és olyan tájakat látott, amelyekről nem is tudta, hogy léteznek. Aztán kiszúrtak egy tengerpartot, és egész délután csak ültek a homokban, a napsütésben. Néhány órára kikapcsoltak, nem aggódtak a pénz miatt. Futkároztak a homokban, ugráltak a hűs vízben, úsztak és nevettek; a tenger kékeszölden csillogott. Elengedtek mindent, és jól érezték magukat. Aztán mentek tovább a következő faluba, eladni és aludni. Utazás, eladás, alvás. Kilométerről kilométerre. Utazás, eladás, alvás. De még ezekben a nehéz időkben is találtak örömöt. Ha másban nem, egymásban. Mindig.

•

Tizenegy évesen Giannis profi focista akart lenni, akárcsak egyik példaképe, Thierry Henry, a legendás francia csatár. És olyan akart lenni, mint az apja: úgy mozogni, úgy cselezni, úgy lőni gólt, mint ő. Ugyanolyan intenzitással és koncentrációval játszott, és úgy állt hozzá az edzőmeccsekhez is, mintha bajnokiak lennének.

Charles ilyen volt. Arra tanította a gyerekeit, hogy ne vesztegessenek el egyetlen percet sem: „Csak olyan dolgokkal foglalkozzatok, amik megérik. Ne várjatok egy nappal sem többet, mint amennyit feltétlenül szükséges. Ha ma el tudtok érni valamit, miért várnátok holnapig? Menjetek és csináljátok meg még ma!”

Nemcsak azért erőltette fiainak a sportolást, hogy legyen, aki a nyomdokaiba lép, hanem azért is, hogy a sport által elkerüljék a drogokat és más káros szenvedélyeket. Bár apja futballkarrierjét a sérülés derékba törte, Giannis eltökélt volt, hogy vele majd másként lesz. Charles is ebben bízott. „Biztos vagyok benne, hogy azt remélte, mindannyian focisták leszünk” – meséli Alex.

Arra tanította őket, hogy mindent adjanak bele a pályán, és hogy a fizikai sérülések a versenyzés részei. „Vigyázzatok a testetekre” – mondta nekik. Amikor Thanasis kificamította az ujját a pályán, Charles egy forró törülközővel addig masszírozta a kezét, amíg a duzzanat le nem ment. Jujuval gyógyított, egy hagyományos, amuletteket és varázsigéket használó nyugat-afrikai spirituális gyakorlattal. „Ne aggódj – mondta Thanasisnak –, velem is volt már ilyen.”

A fiúkat mégis kirúgták az első focicsapatukból, mert az edzők szerint túl soványak voltak, és nem voltak elég izmosak – vagy elég ügyesek – a játékhoz. De nem hagyták abba: egyedül játszottak tovább, egymás ellen. Csak akkor nem fociztak, amikor pingpongoztak – a meccsek intenzívek voltak, vérre menők –, vagy váltót futottak a közeli pályán, mérve egymás idejét, hogy ki a leggyorsabb.

De Giannis még mindig imádta a focit. Gyorsnak, izgalmasnak találta, és arról kezdett álmodozni, hogy sikeres lesz benne. Iskola után testvéreivel egy otthonukhoz közeli kis pályára jártak játszani, ahová hétvégén néha Charles is elkísérte őket. Akkor már a negyvenes éveiben járt, de még mindig magas és sportos volt. És gyors. A család kiszúrt pár tizennyolc éves srácot, és megkérte őket, játsszanak egy barátságost. „Azt mondták: Hé, ezek a srácok szétvernek minket! – emlékszik vissza Kostas. – Mindig nyertünk.”

Néha még Veronica is beszállt, ő lett a kapus. Giannis és Thanasis voltak a csatárok, Kostas védekezett és a középpályán játszott. Alex még túl fiatal volt ahhoz, hogy elég komolyan vegye a játékot, így nem volt külön posztja, de azért ő is ott volt velük a pályán. „Mindannyian nagyon jók voltunk” – mondja Kostas.

A felmenőik, férfiak és nők egyaránt, mind magasak és sportosak voltak, akárcsak Veronika. Atletizált, imádott futni és szeretett versenyezni. Kedvenc számai a magasugrás, a távolugrás és a kétszáz méteres síkfutás voltak. Amikor összekaptak valamin Kostasszal, játékból verekedni kezdtek, és a fiú láthatta, miért volt anyja annyira jó a sportban annak idején. „Pokolian erős” – mondja Kostas nevetve.

Charles és Veronica azt szerették volna, hogy a gyerekeik sportszerűek legyenek, de legyen bennük versenyszellem is. Versenyeket rendeztek, hogy melyik fiú tudja a legjobban kitakarítani a szobáját vagy elvégezni a házimunkát, és Giannis gyakran nyert – ő mindig komolyan vette a vetélkedést. Tiszteletre nevelték a fiaikat, különösen az idősebbek és a családjuk iránt, utalva a nigériai közmondásra: „Ha szereted apádat és anyádat, sokáig élsz.”

Giannis emlékszik, ahogy az apja Nelson Mandeláról mesélt neki, és arról, hogy mi mindent tanulhat egy ilyen önzetlen embertől, aki mások érdekében feláldozta a saját jólétét is. Megszívlelte a tanácsot, már csak azért is, mert látta, hogy apja is így éli az életet. Ha Charles egy nagy tál spagettit készített a családnak, megvárta, amíg a fiai jóllaknak, és csak azután evett belőle – ha maradt.

Ő volt Giannis példaképe. Úgy tűnt, a hatalmas nyomás ellenére állandóan mosoly ül az arcán, vidáman köszönt rá az idegenekre az utcán, és sosem látszott rajta, hogy szenved. „Kedves lélek volt – mondja Veronica. – Nagyon kedves. Nagyon kedves férj, nagyon kedves apa. Nagyon kedves ember.” Elmosolyodik, amikor a legnagyobb leckére gondol, amit a gyerekek kaptak tőle: „Megtanította őket szeretni.”

A fiúk tudták, hogy szeretik őket. De azért nem hagytak fel az imával sem, abban bízva, hogy Isten figyeli őket és vigyáz rájuk. Imádkoztak valamiféle megkönnyebbülésért, a napért, amikor Veronicának nem kell elmennie árulni, hogy aztán a hosszú nap után fájó háttal, zsongó fejjel, azon töprengve térjen haza, mit ad nekik enni legközelebb.

•

Az Ajíosz Melétioszban, egy gyönyörű, szepóliai görög ortodox templomban találtak menedéket. Az 1872-ben épült templom egyszerű építmény volt, vörösesbarna keretű, keskeny, kerek fejű ablakokkal. A belső magas térben a boltívek között díszes csillárok függtek a pilléreken magasan elhelyezett egyházi ikonokkal. A hely félhomályos volt, méhviaszgyertyák és füstölők illatától terhes.

Az Antetokounmpók a gyülekezetből kilógó kevés fekete család egyike voltak, de gyakran jártak istentiszteletre, a fiúk pedig a vasárnapi iskolába. Szoros kapcsolatot alakítottak ki Evángelosz Ganász atyával, és minden fiút ott kereszteltek meg. Ráadásul Giannist és Alexet 2012-ben olyan napon, ami különlegesnek számít Görögországban. Ez október 28-a, az Oxi („Nem”) nap, amikor arra emlékeznek, hogy Joánnisz Metaxász volt görög miniszterelnök 1940. október 28-án visszautasította Benito Mussolini olasz diktátor kérését az olasz csapatok Görögországba való bevonulására.

Az egyházi vezetők néha élelmiszert és egyéb dolgokat adtak a családnak, és segítettek, amikor tudtak. Ganász elfogadta a fiúkat olyannak, amilyenek voltak: fekete bőrű görög gyerekeknek. Máig emlékszik a kicsit félénk, de mindig udvarias Giannis állandóan kíváncsi, kutató szemére. A fiú kiegyensúlyozottnak tűnt, pedig Ganász tudta, minden oka meglenne rá, hogy legyőzöttnek érezze magát. A pap ártatlanságot és reményt látott a testvérekben, Veronicában pedig jószívű embert, aki a legjobbat próbálja kihozni magából.

A templom falai között az Antetokounmpók legalább néhány órára maguk mögött hagyhatták a világ nyűgjeit. Összebarátkoztak a szomszédaikkal is, akik látták, hogy a fiúk milyen jól neveltek, milyen szerények.

Ganász szívesen emlékszik vissza ezekre az időkre, de nem vár elismerést érte, hogy meghallgatta Giannist, vagy hogy ételt adott nekik. Úgy látja, segítsége, bármennyit jelentett is, közel sem volt elég a fiúk etetésére, így amikor az elmúlt években a helyi újságírók megpróbálták beállítani őt „Giannis megmentőjeként”, mindig visszautasította ezt. „Nem mentettem meg senkit. Azt csak Krisztus teheti – mondja. – Szeretem Giannist és a családját. Az, hogy a mi környékünkön nőtt fel, a mi parókiánkon keresztelték meg, és kellemes emlékei vannak Szepóliáról, boldoggá tesz.”

Gyakran gondol Giannisra, és a mai napig imádkozik érte. Látja maga előtt ártatlan szemeit, ahogy elvárások nélkül fohászkodik, ahogy kér, de sosem vesz el. Csak próbál túlélni.

•

Szpírosz Veliniátisz esküszik, hogy hallotta, amint Isten beszélt hozzá. Kézen fogta, és a három fiatal fekete fiú felé irányította őt. (Giannis, Kostas és Alex voltak azok, Thanasis aznap épp máshol járt.) Még nem tudta a nevüket, és azt sem, hogy ők a jövő kosárlabdasztárjai. Csak fogócskázó gyerekek voltak. De amint Veliniátisz, az athéni kosáredző közelebbről megnézte a tizenhárom éves Giannist, azonnal megérzett valamit. Valami isteni dolgot.

„Ez lehetetlen – gondolta. – Isten beszél hozzám.”

Hosszú, teleszkópszerű végtagokat látott, és egy fiút, aki a rengeteg futkározás dacára sem látszott fáradtnak. Úgy tűnt, önfeledten élvezi a játékot, mégis valamiféle komolyság, összpontosítás sugárzott róla.

Egész életemben ezt kerestem.

Akármilyen abszurdnak is hangzik, Veliniátisz úgy érezte, mintha az ifjú Mozartba botlott volna. Mert abszurd is volt: Giannis inkább látszott növésben lévő kamasznak, mintsem kosaras titánnak vagy zseninek.

Amikor beszél, Veliniátisz hajlamos kiszínezni a sztorikat, mintha nemcsak előadná, de újra át is élné őket. Szíve mélyén nagy mesélő, ez pedig remek történet: a bukott edző felfedezi a nincstelen kissrácot, aki a szegénységből kiemelkedve a világ egyik kosárlabdaikonjává válik.

Odasétált a fiúkhoz.

– Honnan jöttetek? – kérdezte Giannist, aki csendesnek, félénknek tűnt.

– Nigériából.

– Sportoltok valamit?

– Nem.

– A szüleitek mit dolgoznak?

– Anyukám házvezetőnő, apukám egy autószerelő műhelyben dolgozik.

Veliniátisz tudta, hogy Szepóliában kevés lehetőség van a feketék számára, és gyanította, hogy a fiúk szüleinek nincs állandó munkahelye. „Ha szerzek munkát a szüleiteknek, mondjuk havi ötszáz euróért, eljöttök játszani a csapatomba?”

Giannis megállt, és a testvéreire pillantott. Azok, a hallottaktól összezavarodva, hallgattak. Ki ez az ember? Mit akar tőlünk? Végül pár perc múlva, ha vonakodva is, de Giannis félszegen beleegyezett, mire Veliniátisz azt kérte tőle, hozza le a szüleit a játszótérre, hogy elbeszélgethessenek.

„Ebben a pillanatban – mondja az edző – Giannis meghozta élete legjobb döntését.”

Veliniátisz úgy gondolta, a kudarc és zűrzavar évei után ez a pillanat valamiféle kozmikus csoda, égi jel. Kosarasálmai rég szertefoszlottak (az NBA-ben akart játszani, de nem jött össze), és – miután egy korábbi barátnője összetörte a szívét – úgy érezte, senki sem szereti. Céltalannak érezte magát, csak sodródott. Nem voltak tervei, nem tartott sehová.

Oké, ilyen az élet. Mindent megtettél, mégsem sikerült.

De az, hogy ráakadt Giannisra, új kezdetnek tűnt. Valami különlegeset látott a fiúban.

Isten beszél hozzám.

Veliniátisz története elképesztően hangzik. Mert az is. De akkoriban kevesen gondolták, hogy Giannis elképesztő lenne. Vézna volt, vékony, mint egy gebe, és katasztrófa a pályán: ha hozzá került a labda, lépéshibát lépéshibára halmozott.

Veliniátisz és Giannis kapcsolata azóta megromlott. Manapság nem is beszélnek egymással. Veliniátisz szerint megbántották: tartoznak neki valamilyen kompenzációval – konkrétan hét százalékot említ –, mivel ő adott a családnak pénzt, élelmet, lehetőséget, reményt akkor, amikor nem volt semmijük.

És végül is ő fedezte fel Giannist, amikor a kezébe nyomott egy narancssárga labdát és azt mondta: „Nincs kedved kipróbálni? Hátha tetszene.”

•

Jegyzetek

1Giannis és családtagjai, illetve a nemzetközileg ismert, válogatott görög játékosok és edzők neveinél meghagytuk az angol átírást, a többi görög névnél a magyart alkalmaztuk.

2Nigéria egy hónappal megalakulása után üzent hadat – az igbó törzs vezetésével – az anyaországból kiváló Biafrai Köztársáságnak. A két és fél évig tartó, rengeteg polgári áldozatot követelő konfliktus lezárását követően a rebellis déli területeket visszacsatolták Nigériához.

Felhasznált betűtípusok
Eagle Lake – SIL Open Font License
Mirza – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0