Mahbod Seraji

Teherán háztetőin

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rooftops of Tehran

New American Library, an imprint of Penguin Group

Copyright © 2009 by Mahbod Seraji

All rights reserved

Published by arrangement with

Browne & Milles Literary Associates, LLC

Fordította: Tóth Virág

Szerkesztette: Bélai Kornélia

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2022

Hungarian translation ©Tóth Virág, 2022

Mahbod Seraji

1974. tél

Roozbeh pszichiátriai intézet, Teherán

j

Valaki kántál. Az ismétlődő dallamok mint a tenger hullámai terülnek szét tudatom homokos partján.

Ha lenne egy könyvem, olvasnék,

Ha tudnék egy dalt, énekelnék,

Körülnézek. Tőlem pár méterre egy öregember üres, monoton hangon énekel. A hely, ahol vagyok, egyáltalán nem ismerős. Sem a kék ruha, ami betakar, sem a kerekesszék, amiben ülök, sem a rám vetődő fény, sem a rám boruló árnyék. Minden olyan idegen.

Ha tudnék egy táncot, táncolnék,

Ha tudnék egy verset, szavalnék,

Ha lenne életem, élnék,

Ha szabad lehetnék, szárnyalnék

Az udvaron különböző korú férfiak ténferegnek kék egyenruhában. Van bennük valami ijesztően egyforma, mintha mindegyikük teljesen el lenne veszve. Hirtelen érzelmek sürgető áradata terül szét a mellkasomban és kúszik fel a torkomba. Egy kedves, telt arcú nővérke szalad oda hozzám, ráteszi a kezét a vállamra, majd elkiáltja magát:

– Ide, gyorsan, segítsenek!

Előkerül egy fehér egyenruhás férfi és lefog. – Maradjon a székében, kedvesem, maradjon! – kiáltja Kerekfej, ezek szerint nyilván mozgok. Próbálok nyugton maradni, nézem a szoba túloldalán kántáló öreget, aki rám bámul és szünet nélkül dalol tovább:

Ha lenne lovam, lovagolnék

Ha lenne lovam, lovagolnék,

Ha lenne lovam…

Egy kórterembe visznek, ahol Kerekfej azt mondja: – Adok egy nyugtatót, kedvesem, hogy jobban érezze magát! – Egy szúrást érzek, a fejem és a karom hirtelen elviselhetetlenül nehéz lesz. Lecsukódik a szemem.

1

Teherán,

1973. nyár

Barátok, család és az utcánk

Nyáron sokan alszanak a háztetőkön Teheránban. A nappali száraz, meleg idő éjfél után lehűl, és hajnalban napsugarak keltenek fel. A tüdőnk alvás közben megtelik friss levegővel. Anyám mindig aggódik ilyenkor, azt mondja, évente több százan esnek le a tetőkről. A barátom, Ahmed és én ilyenkor mindig megmosolyogjuk, és mint minden este, felmászunk a létrán a tetőre, hogy ott éjszakázzunk. Ott fent olyan közel vannak a csillagok, hogy szinte meg lehet őket érinteni. Az alattunk lévő sikátor ilyenkor lámpafény, árnyak és hangok egyvelege. Egy autó suhan el a kihalt utcán, óvatosan, hogy ne ébresszen fel senkit, a távolban pedig egy kötelességtudó kutya ugatása hallatszik.

– Anyukád hív – mondja erre Ahmed, én rámosolygok és felé rúgok, ami elől ügyesen kitér.

Nekünk van a legmagasabb házunk a környéken, a mi tetőnk a legalkalmasabb hely a csillagok megfigyelésére. Órákig bámuljuk a fényes pontokat, és a barátainkról és szeretteinkről nevezzük el őket. Ez a kedvenc időtöltésünk.

– Mindenkinek van egy csillaga? – kérdi Ahmed.

– Csak a jó embereknek.

– Minél jobb ember vagy, annál nagyobb a csillagod, ugye?

– Nemcsak nagyobb, hanem fényesebb is – válaszolom, mint minden alkalommal, amikor ezt kérdezi.

– És a csillagod utat mutat, amikor veszélyben vagy?

– Igen, a te csillagod, és azoknak a csillaga is, akiket szeretsz, vigyáz rád.

Ahmed becsukja az egyik szemét, és maga elé tartja hüvelykujját, hogy eltakarja az egyik legfényesebb csillagot.

– Unom már nézni azt a nagy fejed.

– Akkor kussolj és aludj – mondom neki nevetve. Bámulom az eget, ezt a puha, fekete bársonyt, rajta a szétszóródott gyémánt pontokat, pásztázom a tekintetemmel az Alborz-hegység ismerős vonulatait, ahogy a sivatag és a zöldeskék Kaszpi-tenger közt kígyózik. Nem tudom eldönteni, hogy az ég teljesen fekete-e, vagy csak nagyon mély tintakék.

– Kíváncsi vagyok, az emberek miért félnek szerfelett a sötétben – kérdezem. Ahmed felkuncog. Tudom, hogy a különös szókincsemen nevet, ami annak a hozadéka, hogy egész életemben olvasok. Egy nap az apám magához vont engem és Ahmedet, és megkérdezte a család és a barátai jelenlétében, hogy mit gondolok az életről. Azt válaszoltam, hogy az élet gyönyörűen megkomponált képek véletlenszerű sorozata, amelyeket a karakterek és az idő lazán láncol össze. Apám barátainak annyira tetszett a válaszom, hogy tapsolni kezdtek, amitől rendesen zavarba jöttem. Ahmed a fülembe suttogta, hogy nemsokára a világ legidősebb tizenhét évesévé avatnak fel, főleg, ha ilyen szavakat használok, hogy „szerfelett” vagy „gyönyörűen megkomponált képek sorozata”.

Ahmed és én épp a tizenegyedik osztályt fejeztük be, és ősszel kezdjük az utolsót, a tizenkettediket. Nagyon várom a középiskola végét, a lelkesedésemet azonban apám tervei lelombozzák. Az Egyesült Államokba akar küldeni, hogy építészmérnöknek tanuljak. Apám régen vadőr volt, megvédte az erdőt az orvvadászoktól, akik illegálisan kivágták a fákat azért, hogy aztán drágán eladják. Most már egy irodát vezet, ahonnan a vadőröket felügyeli, akik az egész régióra fegyverrel vigyáznak.

– Iránban égető szükség van építészekre – emlékeztet rá minden alkalommal, ha eszébe jut. – A határán vagyunk annak, hogy egy hagyományos földművelő országból iparilag fejlett országgá váljunk. Egy diplomás építészmérnök, aki az Egyesült Államokban tanult, fényes megélhetést biztosít magának és családjának, nem beszélve arról, hogy élete végéig kijár neki a Mérnök Úr megszólítás. – Szeretem az apámat, és soha nem ellenkeznék vele, de utálom a matekot, nem akarok mérnök lenni, és gyűlölném, ha Mérnök Úrnak szólítanának. Igazából arról álmodozom, hogy irodalmat és ókori görög filozófiát hallgatok majd, valamint marximust és pszichoanalízist. Az evolúcióról, Erfanról és Buddháról szeretnék tanulni. Vagy pedig filmművészetből szerzek diplomát, és író vagy rendező leszek, olyasvalaki, aki valami értéket ad a világnak.

Egyelőre a szüleimmel lakom, egy középosztálybeli környéken. Tipikus iráni házunk van szerény méretű udvarral, nagy vendégszobával, és egy hoszéval, egy kis medencével az udvaron. A környékünkön, mint annyi más helyen Teheránban, nagy falak választják el a kerteket, a házak szorosan egymáshoz épültek. Az otthonunk két teljes szintet foglal el a földszint fölött, az én szobám legfelül van. Egy hatalmas teraszról nyílik, ahonnan vaskos acéllépcsők vezetnek fel a tetőre. A miénk a legmagasabb ház a környéken, déli fekvésű.

– Soha nem élnék északi fekvésű házban, akkor sem, ha ingyen adnák – mondja néha anyám. – Azok a házak soha nem kapnak napfényt, a férgek melegágya.

Anyám sohasem fejezte be a középiskolát, de úgy beszél egészségügyi problémákról, mintha a Harvardon tanult volna. Minden bajra ismer valami gyógyírt, a depresszió ellen gyógynövénytea, vesekő eltávolítására tevetövisfőzet, virágpor arcüreggyulladás ellen, szárított levelek pattanásokra, és tabletták, amiktől hatalmasra lehet nőni, bár anyám mezítláb mindössze másfél méter magas.

A békés nyári éjszakák után reggel a szomszédok zaja veri fel a környéket, a sikátort hangosan ellepik a mindenféle korú gyerekek. A fiúk labdáznak és verekednek, a lányok házról házra járnak, és azt csinálják, amit a lányok általában szoktak, ha együtt vannak. A nők összeverődnek az utcákon, így könnyen látszik, hogy ki kivel van jóban. Ahmed három csoportra osztotta őket; a keleti, nyugati és középső pletykabizottságra.

Ahmed magas és sovány fiú sötét bőrrel, ragyogó mosollyal. Erős, szálkás testalkata, sima, széles álla és csillogó, barna szeme miatt anyám szakértő véleménye szerint ő az egészség mintaképe. A környéken nagyon szeretik, és vicces is. Mondtam neki, hogy remek színész lehetne belőle, ha komolyabban venné a tehetségét, amit Istentől kapott.

– Igen, még komolyabban – mondja – az ország legkomolyabb bohóca lehetne belőlem.

Ahmedet tizenkét éves korom óta ismerem, azóta, amióta a családom erre a környékre költözött. A suliban találkoztunk először, amikor három srác belém kötött. Mindenki más csak állt és nézett minket, Ahmed volt az egyetlen, aki a segítségemre sietett. A fiúk nagyok voltak és erősek, így Ahmeddel a hősies hozzáállásunk ellenére kaptunk egy pár ütést tőlük.

– Pasha vagyok – mutatkoztam be neki a verekedés után.

Ahmed mosolygott és a kezét nyújtotta.

– Miért verekedtetek? – kérdezte. Elnevettem magam.

– Nem is tudtad? Akkor miért segítettél?

– Hárman egy ellen! Ez nem igazságos, persze hogy segítettem. Tudtam, hogy meg fognak minket verni, de mégiscsak jobb, ha hárman nem egy ellen harcolnak.

Azonnal tudtam, hogy Ahmed lesz a legjobb barátom életem végéig. Gáláns lénye és derűs kisugárzása azonnal levett a lábamról. A közösen átélt kaland szorosra fűzte a barátságunkat, és apám, aki nehézsúlyú bokszoló volt, elkezdett bokszleckéket adni nekünk, hiába ellenkezett anyám.

– Erőszakossá neveled őket! – méltatlankodik részvétlen apámnak. Hogy ellensúlyozza a dolgot, minden este megitatott velem egy pohár ámbrafőzetet, aminek olyan szaga volt, mint a lóhúgynak egy forró nyári délután. – Ez majd megszelídít – mondta –, pont az ellenkezőjét teszi annak, amit apád művel veled – és odanyomta az orrom alá az émelyítő főzetet.

Nagyon szerettem bokszolni, de anyám gyógyfőzete miatt majdnem abbahagytam az egészet.

Miután hónapok óta edzettünk, ütéseink kimértek, gyorsak és célirányosak lettek. Ha kellett, akkor erősek voltak. Megjött a bátorságunk, és bosszúra fájt a fogunk a három srác ellen, akik elagyabugyáltak minket. Apám fülébe jutott, hogy bosszút forralunk, és közbelépett.

– Üljön le, Pasha úr – mondta egy nap edzés után. Ahmedre mutatott – Légy szíves, te is!

– Igen, Shahed úr – mondta engedelmesen és a fülembe súgta – azt hiszem, bajban vagyunk, Pasha úr.

– Amikor valaki megtanul bokszolni – kezdte nyomatékosan –, akkor belép a becsületes sportemberek láthatatlan klubjába, és soha nem emel kezet olyanra, aki nála gyengébb.

Anyám abbahagyta azt, amit éppen csinált, és komolyan megállt apám mellett.

– De apa, ha nem üthetünk meg olyat, aki nálunk gyengébb, akkor kit üthetünk meg? – kérdeztem döbbenten. – Különben is, ostobaság lenne erősebbe belekötni. – Apám próbált nem anyámra nézni, aki úgy állt mellette, mint egy vérszomjas tigris, aki a zsákmányát méregeti a végső ugrás előtt.

– Azért tanítottalak bokszolni titeket, hogy megvédjétek magatokat – mondta. – Nem azt akarom, hogy keressétek a harcot.

Ahmed és én nem hittünk a fülünknek.

– Azt szeretném, ha megígérnétek, hogy mindig tiszteletben tartjátok ezt az íratlan szabályt – mondta határozottan.

Teljesen lebénultunk.

– Azt szeretném, ha megígérnetek – ismételte meg hangosabban.

Így Ahmed és én kénytelenek voltunk belépni a sportemberek klubjába, ahol a sportszerűség az irányadó, ezért soha nem emelhetsz kezet olyanokra, akik gyengébbek nálad. Akkoriban persze fogalmunk sem volt arról, hogy ilyen klub valójában nem is létezik.

– Milyen mázlista Iraj, hogy az apádnak ígéretet tettünk – mondta később Ahmed, mire mindketten nevettünk.

Iraj egy alacsony, ápolatlan gyerek, hosszú, hegyes orra van, és napbarnított bőre miatt indiainak néz ki. Okos, a legjobb tanuló az osztályban, szereti a matekot és a fizikát, pont, amiket én szívből utálok.

Meg vagyok győződve, hogy Iraj szerelmes Ahmed idősebb nővérébe, mert le sem tudja róla venni a szemét, amikor meglátja. Mindenki tudja, hogy nem illik egy barátod testvérét bámulni úgy, mintha akármelyik, pár utcával arrébb lakó közönséges lány lenne. Ahmed helyében, ha rajtakapnám, hogy így bámulja a nővéremet, a szart is kiverném belőle. De nem vagyok Ahmed.

– Hé – kiáltaná, ha rajtakapná Irajt – ha nem hagyod abba ezt a nézést, meg fogom törni a titkos testvériségnél tett fogadalmam, és megütlek – mondaná és megpróbálná az arcára kiülő mosolyt visszatartani.

– Titkos testvériség? – kérdeztem suttogva.

– Csak fogd be a szád! – nevetett Ahmed.

Iraj a legjobb sakkozó a környékünkön. Annyira jó, hogy senki nem akar vele játszani. Amikor mi focizunk, ő egyedül sakkozik, saját maga ellen játszik.

– Ki áll nyerésre? – kérdezi Ahmed önelégült mosollyal. Iraj nem válaszol.

– Veszítettél már valaha magad ellen? Pedig tudnál, ha nagyon akarnál, és nem lennél elfoglalva annyira azzal, hogy a nővéremet bámulod.

– Nem vagyok elfoglalva a nővéreddel – mormogja Iraj, és a szemét forgatja.

– Rendben – mondja Ahmed. – Ha szükséged van valakire, aki megver, csak szólj. Örömmel megteszem neked ezt a szívességet.

– Tudod – mondtam Ahmednek –, dühös voltam rá a nővéred miatt, de nem lenne mégse rossz, ha egy sakkbajnok lenne a sógorod.

– Vigyázz a nyelvedre! – csattan fel Ahmed viccesen – különben felkutatom anyád kamráját egy olyan főzetért, amitől kinő a szőr a nyelveden!

A fenyegetésnek súlya volt, figyelembe véve, hogy anyám egyszer hogy akart a főzeteivel az általa diagnosztizált súlyos introvertáltságból kigyógyítani.

– Tudod, mi történik azokkal, akik mindent magukban tartanak? – kérdezte, de nem várt választ. – Megbetegszenek. – Amikor közöltem vele, hogy nem vagyok introvertált, akkor felidézte azt a napot, amikor négyévesen leestem a lépcsőről. Két nagynéném, két nagybácsim és a nagyszüleim látogattak meg minket aznap, és anyám becslése szerint annak a mutatványnak a végignézése, ahogy két sor lépcsőn gurulok lefelé, kis híján két infarktust, három agyvérzést és nagyszámú fekélyt okozott.

– Három helyen törött el a lábszárad – emlékezett. – Az orvos azt mondta, hogy komoly férfiakat is látott már emiatt sírni, de te meg se mukkantál. Tudod, mit okozol ezzel magadnak? – kérdezte.

– Nem – mondtam.

– Rákot – mondta és hármat köpött, hogy ne váljon valóra a kimondott szó.

Azért, hogy az introvertáltságomból kigyógyítson, egy zavaros főzetet itatott velem, ami motorolajnak nézett ki és pont olyan íze is volt. Amikor panaszkodtam neki, hogy a főzete mennyire undorító, akkor azt mondta, hogy maradjak csendben, és igyam meg.

– Azt hittem, pont az a cél, hogy megnyíljak és beszéljek – mondtam neki szemrehányóan.

– Pszt! – intett le. – A nyavalygástól csak rosszabb lesz. Ha sikeres akarsz lenni az életben, erőltetned kell magad, hogy nyitott legyél a világra. Az introvertáltak magányos költőként vagy önpusztító íróként végzik.

– Vagy úgy – mondja Ahmed egy nap –, a motorolaj segít, hogy extrovertált légy, a lóhúgy pedig, hogy visszabújj a csigaházba. – Részvétteljesen csóválta a fejét. – Mire anyád felnevel, teljesen elbaszott ember lesz belőled.

2

Faheemeh könnyei és Zari nedves haja

A háztetőn eltöltött nyaraink alatt sütkérezünk a határtalan biztonságban, és madártávlatból szemléljük a világot. Nincsenek falak körülöttünk, nem vet ránk árnyékot a félelem. Órákig hallgatom Ahmed történeteit a titkos találkáiról egy lánnyal, akit Faheemehnek hívnak. Hangja ellágyul, arca kisimul, ahogy arról beszél, hogy dobja hátra hosszú, fekete haját, amikor vele beszél. Ez azt jelenti, mondja, hogy a lány viszontszereti. Mi másért nyújtaná ki annyira a nyakát, amikor őt hallgatja? Apám szerint a perzsák a szavak nélküli kommunikáció nagymesterei. Egy mozdulat vagy egy nézés ezerszer többet elárul, mint egy könyvnyi kimondott szó. Apám is a szavak nélküli kommunikáció mestere. Amikor rossz vagyok, egy lesújtó pillantást mér rám, ami sokkal jobban fáj, mint ezer pofon.

Hallgatom Ahmedet, miközben a szerelméről beszél, de szemem a szomszéd udvarra téved, ahol egy lány, akit Zarinak hívnak, és a kisöccse, Keivan lakik. Soha nem láttam Faheemehet közelről, igy amikor Ahmed róla mesél, Zarit képzelem el, finoman kiugró arccsontjával, nevető szemével, és puha, halvány bőrével. A legtöbb nyári estén Zari a kismedence szélén ül egy cseresznyefa alatt, formás lábát a hideg vízbe lógatja, miközben olvas. Vigyázok, hogy ne legeltessem rajta a szemem túl sokáig, mert barátom és mentorom, Ramin Sobhi jegyese. Ramin harmadéves politológushallgató a teheráni egyetemen, és mindenki, a szüleit is beleértve, Doktornak szólítja. Szánalmas dolog egy barátunk csaja után epekedni, és minden alkalommal, amikor Doktorra gondolok, kiradírozom Zarit a fejemből, de Ahmed szerelmesen érzelgő monológjai nem könnyítik meg a helyzetemet.

Ahmed mindennap elbringázik Faheemeh környékére, hogy elkaphasson tőle egy pillantást. Azt mondja, két idősebb testvére féltve őrzi a lányt, és akit rajtakapnak, hogy szemet vet rá, számíthat arra, hogy betörik az orrát vagy eltörik az állát, de legalábbis egy monoklit kap a szeme alá. Azt mondja, ha megtudnák, hogy el akarja csábitani a lányt, apró darabokra zúznák, hogy csak a füle maradna egyben.

Egyik nap, amikor Ahmed a környékükre bringázott, direkt nekiment egy falnak, hangosan nyöszörgött és jajgatott, mire Faheemeh testérei bevitték a házba, aszpirint adtak neki, és ellátták a sebeit. A lány pár méterre állt tőle, nézte a szép idegent, és pontosan tudta, miért történt ez az egész.

Onnantól fogva Ahmed gond nélkül bringázik a környékre, és órákig beszélget Faheemeh bátyjaival, beszél nekik a kedvenc iráni focicsapatáról, az idei és a jövő évben várható sporteredményekről. Azt mondja, nem zavarja, hogy halálra untatják a lány bátyjai, addig, amig közel lehet hozzá. Egész délután fociznak a sikátorban, Ahmed ajánlkozik, hogy kapus lesz, bár nem nagyon megy neki. Mialatt a többi gyerek le van lassulva a tikkasztó teheráni hőségben, Ahmed tökéletes formában van. Úgy tűnik, hogy a kaput védi, valójában Faheemehet nézi, aki a házuk tetejéről bámulja őt.

Pár meccs után Ahmedet lecserélik, mint kapust, mert annyira el van foglalva Faheemehhel, hogy nem tud figyelni a támadásokra, így a csapata mindig öt-hat ponttal veszít miatta. Amikor csatárként újra beáll, ismét nyerni kezdenek, így viszont nem tud titkos pillantásokat váltani a lánnyal, mivel folyton a labda után kell szaladnia.

Ezért egy tervvel áll elő. El kell kísérnem másnap, bemutat az új barátainak, és úgy intézi, hogy az ellenfél csapatában játsszak. Miközben vadul játszunk, úgy kell tennem, mintha belerúgnék, mire ő elesik és eljátssza a nagyhalált. Mivel nem tud majd rendesen továbbjátszani, ismét kapus kell hogy legyen.. Úgy fog védeni, hogy közben látszólag irtózatos fájdalmai lesznek – a hősies hozzáállása biztosan leveszi a lányt a lábáról.

Beleegyezem, hogy vele menjek, de aggódom amiatt, hogy ha megteszem, amire kér, mit fog majd rólam gondolni Faheemeh. Így inkább elképzelem azt a napot, amikor majd elmondjuk neki az igazságot, hogy az egészet csak amiatt csináltuk, hogy Ahmed megint kapus lehessen.

– De nehogy igazából rúgj belém, jó? – kérte Ahmed komolyan.

– Azért legyen kéznél a sebész telefonszáma – mondom.

– Ne már, tudod, hogy törékenyek a csontjaim! Csak érj hozzám, a többit majd én elintézem.

A terv kitűnően működik. Ahmed Oscar-díjat érdemelne az alakításért, és aranyérmet a halálos sebet kapott hős kapus játékáért. Nézem az arcát, ahogy ragyog, mert tudja, hogy Faheemeh figyeli, és attól félek, hogy tényleg megsérül, ahogy az aszfalton dobálja magát jobbra-balra, játszva a fájdalomtól eszét vesztett sebesültet. Felhorzsolta a kezét és a könyökét, a nadrágja a térdénél kiszakadt. Néha egy pillanatra abbahagyja az agóniát, elengedi maga mellett a labdát, és felpillant a lányra, hogy nézi-e még. Egyszer látom, ahogy a lány rámosolyog.

Faheemeh egyik bátyja észreveszi, amikor a lányt nézem, és tudom, hogy utál emiatt, pontosan úgy, ahogy én utálom Irajt, mert Ahmed nővérére fáj a foga. Búcsúzáskor nem fog velem kezet. Lopva összemérem magam vele. Sokkal nagyobb nálam. Azzal a megnyugtató érzéssel távozom, hogy miatta nem kell megszegnem a sportemberek fogadalmát, hiszen erősebb nálam. Ha esetleg rám támad egyszer, vagy Ahmedre, nyugodtan harcolhatok ellene.

Néhány héttel később a tetőn ülök a sötétben, a fülem megtelik a lenti nyüzsgéssel és a finom szél zúgásával, amely a fák lombjait susogtatja. Hallom, ahogy Zariék házának ajtaja kinyílik és becsukódik.

Ne nézz oda, mondom magamnak, de felgyorsul a légzésem az ismerős hangokra. Lehet, hogy csak Keivan az, gondolom. Becsukom a szemem, de ez sem segít, egyre szaporább a légzésem, és egyre élesebbek a hangok. Hallom a finom talpakat, ahogy a kőpadlón lépdelnek, a víz enyhe csobbanását, ahogy bemerülnek azok a csodás lábak, és ahogy a könyv lapjai susognak. Ismerős hangok. Négy oldalt olvas, amíg Ahmed megérkezik a tetőmre. Leül az alacsony falra, ami a tetőnk közt húzódik, és remegő kézzel meggyújt egy cigit. A gyufa lángja könnyeket világít meg a szemében.

– Valami baj van? – kérdezem, és összeszorul a szívem az ábrázata láttán. Rázza a fejét, hogy nem, de nem hiszek neki. Mi, perzsák, könnyen felismerjük a kétségbeesést és a nyomorúságot.

– Biztos vagy benne? – erősködöm, erre bólint egyet.

Úgy döntök, ráhagyom, mert ez az, amit én is szeretnék, amikor nem akarok beszélni arról, ami bánt.

Pár percig néma csendben ül, a cigaretta korallszínben izzik az ujjai között, aztán azt mondja halkan:

– Udvarlója van.

– Kinek van udvarlója? – kérdezem Zarira pillantva, akinek elefántcsont lábára a hold arany árnyat vet.

– Faheemehnek. Egy srác, aki pár házzal arrébb lakik, átküldi a szüleit holnap este hozzájuk.

Belém fagy a szó. Nem tudom, mit mondjak. A tudálékosok mindig tudják, hogy mit kell ilyenkor mondani. Én inkább csendben maradok, és a város fényeit nézem, ahogy a falakon az árnyakkal bújócskát játszanak.

– Mikor tudtad meg? – kérdezem végül.

– Ma délután, miután elmentél, a bátyjaival bementünk az udvarukra, hogy igyunk egy kis vizet, és ott mondták.

– A lány is ott volt?

– Igen – mondta, közben felnézett az égre, hogy visszatartsa könnyeit. – Épp vizet öntött a poharamba, amikor elmondták a bátyjai. – Eszébe jut a cigarettája, és beleszív egy nagyot. – Egy széken ültem, és mellettem állt, szinte rám hajolt. Végig a szemembe nézett, egyszer sem pislogott. – Ahmed a fejét rázza, majd egy torz mosoly ül ki az arcára. – Annyira közel volt, hogy a lélegzetét az arcomon éreztem. Tiszta illata volt, olyan szappanszerű, de annál édesebb. Az egyik bátyja megkérdezte, hogy gratulálok-e a kishúguknak, de nem jött ki hang a torkomon. – Ahmed hagyja, hogy lehulljon a könnye, eldobja a cigit, majd rátapos.

– Túl fiatal – suttogom. – Az Isten szerelmére, hány éves? Hogy lehet férjhez adni egy tizenhét éves gyereket?

Ahmed a fejét rázza és hallgat.

– Talán a szülei el fogják utastani a kérőt, mert a lány túl fiatal még – mondom neki, hogy némi reménnyel kecsegtessem.

– A család kedveli – mondja, és keserűen felnevet, amint előhúzza a következő cigarettát.

– Huszonhat éves, főiskolai diplomája van, a Mezőgazdasági Minisztériumban dolgozik, van autója, és hamarosan megveszi az első otthonát Teherán Pars negyedében. Nem fogják visszautasítani. – Meggyújtja a cigarettát, és felém nyújtja a dobozt. Elképzelem apámat, ahogy előjön a semmiből és azzal a lesújtó pillantással, ami jobban fáj, mint ezer pofon, a földbe döngöl. Megrázom a fejem.

Nézem Ahmedet, mennyire szomorú, és azt kívánom, bárcsak segíthetnék rajta. Ez mindkettőnknek egy történelmi nap. Átéljük az első igazi ifjúkori krízisünket. Szomorú, de hozzá kell tennem, hogy bizonyos szempontból izgalmas is. Úgy érzem magam, mintha felnőttem volna.

– Tudod, milyen rossz érzés? – kérdi kétségbeesetten Ahmed.

– Hát – mondom reményvesztetten, mert szeretném teljesen átérezni. –, én csak könyvekben olvastam ilyesmit – vallom be keserűen. Zari udvarára nézek, és hozzáteszem: – De van róla sejtelmem.

Másnap késő délután Ahmed megkér, hogy kísérjem el megint Faheemeh házába. Kicsit vonakodom, de megteszem neki. Nem szívesen találkozom a lány bátyjaival azok után, hogy az egyikük úgy nézett rám, ahogy én Irajra, a nap épp hogy lement, és a fények elkezdtek cikázni a sikátorban. A szomszédok megöntözték a fákat az udvarokon, és fellocsolták a járdákat, ahogy az Teheránban ilyenkor szokás. A nedves por illata elviselhetőbbé teszi a forró estét. Egy gyerekcsapat focizik, nagyon hangosak. Gondolom, ez az utolsó meccs aznap. Az asszonyok összegyűlnek és pletykálnak, míg a fiatal lányok egymást átkarolva sétálnak és kuncognak.

Soha nem láttam Ahmedet ennyire elgyötörtnek. Fel és alá sétálunk a sikátorban, minden alkalommal lelassít, amikor Faheemeh házához érünk. – Érzem, hogy itt van a túloldalon – mondja, becsukja szemét és homlokát a kőfalhoz nyomja. – Tudja, hogy itt vagyok – suttogja. – Ugyanazt a levegőt lélegezzük be. – A szomszéd gyerekek felismerik Ahmedet, és beszédbe akarnak vele elegyedni, de semelyikünk nincs csevegős hangulatban, így tovább sétálunk. Mikor megint Faheemeh házához érünk, Ahmed mindkét öklét a falhoz szorítja, mint egy megfáradt harcos az erőd falai között.

A falakon belül néhány felnőtt épp két fiatal jövőjét dönti el. A leendő menyasszony anyja rendszerint boldog és büszke, akkor is, ha a kérő egy szerencsétlen. A leendő vőlegény anyja pedig visszafogott, láthatatlan jegyzeteket készít a fejében, későbbre, ha az üzlet nem jönne létre, pár dolgot feljegyez, amit egészen addig megőriz, amig a pár nem házasodik össze. Ki tudja, mi fog történni két idegen között? A hasznos információk a jövőben még kapóra jöhetnek, ha valami balul üt ki. Minden az üzlet része, a tapéta színétől kezdve a jövőbeni anyós feneke méretéig. Az apák nyugodtabbak, ők inkább az evéssel és ivással vannak elfoglalva, arról társalognak, amiről a férfiak szoktak; hogy milyen befolyásos embereket ismernek, vagy hogy mennyiért szereztek meg egy első osztályú földet a Kaszpi-tengernél. Végül ott vannak a nagynénik és nagybácsik, a család barátai, akik örülnek, hogy ott lehetnek, mert amúgy nem tudják, hogy mihez kezdjenek az idejükkel.

A legtöbb egyezkedés a pénzről folyik persze. Mije van a vőlegénynek? Van-e saját háza? Van-e autója? Ha igen, milyen márka és évjárat? Legjobb, ha amerikai, Buick vagy Ford. Mennyi a hozomány? Mennyit fizet a vőlegény családja ezért a különleges menyasszonyért? Mennyi lenne a tartásdíj egy jövőbeni válás esetén?

A leendő menyasszony és vőlegény rendszerint külön ülnek, és nem beszélnek. Arra is figyelnek, hogy nehogy egymásra nézzenek. Tudom, hogy Ahmed arra gondol, vajon mit érezhet Faheemeh abban a zsúfolt szobában, csendben ücsörögve. Erre gondolnék én is, ha például szerelmes lennék Zariba, és hozzá akarnák adni valaki máshoz, aki nem a Doktor. Kíváncsi lennék, hogy vajon gondol-e rám. Kíváncsi lennék, hogy vajon kicsinosította-e magát, és ha igen, akkor miért. Nem akarja-e inkább, hogy a riválisom azt gondolja róla, hogy csúnya, és nem érdemes elvenni? Iszonyú féltékeny lennék arra a férfira, aki a gyönyörű, kék szemébe néz, és arról álmodik, hogy teherbe ejti, hogy a forró teste az ő testéhez ér. Istenem, annyira örülök, hogy nem vagyok Zariba szerelmes, iszonyú dolgokon mehet keresztül Ahmed!

Este tízig várunk, de senki nem jön ki a házból. Hazabringázunk, gyorsan megvacsorázunk és visszavonulunk a tetőre. Lassan és tompán telik az idő. Az Alborz-hegy vonulata, ami máskor olyan lenyűgözően hullámos, most olyan, mint egy magányos kutya összekuporodott teste.

Pokolian meleg nap volt. Csak ülünk és folyik rólunk a víz, anélkül, hogy bármit mondanánk. Mit lehet egy tizenhét éves fiúnak mondani, aki beleszeretett egy tizenhét éves lányba, akit a szülei elárvereznek pár ezer perzsa toomanért és a boldogság hamis ígéretéért?

– Azt hiszem, meg kell mondanod neki, hogy szereted – javaslom hirtelen. Ahmed felhorkan. – Mire lenne az jó? Szerinted amúgy nincs vele tisztában?

– Talán tudja, talán csak gondolja, hogy szereted, de nem tudja pontosan. Nem igaz? Nem mondtad neki, hogy mit érzel, és minden bizonnyal nem is mutattad ki soha.

– Magamban beszélgetek vele mindennap – motyogja.

Ez a válasz mosolyt csal az arcomra. – Ahmed, ő az egyetlen, aki meg tudja akadályozni az esküvőt. Lehet, hogy a szülei annak ellenére erőltetni fogják, tehát nincs semmi garancia arra, hogy sikerrel jársz, de kell adnod egy okot neki, hogy harcoljon.

– Szerinted megtenné? – kérdezi Ahmed csodálkozó hanglejtéssel.

– Szerintem megtenné, ha közbelépnél, de ha mégse, mit veszíthetsz?

Zari udvarában felkapcsolódik a villany, a lány kijön és kecsesen letérdel a medence szélére. Az esti levegő lassan hűl le. Zari a medence széléről a vízbe hajol, bemártja a haját, és művészien felcsavarja. A vízcseppek lefolynak a nyakára és a vállára. Nem tudom, mennyi ideig nézek le az udvarra, de egyszer csak észreveszem, hogy Ahmed engem bámul.

– Tehát – mondta a fejét vakargatva –, ha valaki odaállna Zari elé, és azt mondaná neki, hogy szereti, akkor nem menne hozzá Doktorhoz?

– Ez nem, ez más – dadogtam. – Zari hozzá akar menni Doktorhoz. Ez a kérdés nem helyénvaló. Ez nem rólam és Zariról szól, hanem rólad és Faheemehről.

Ahmed beleharap az alsó ajkába és visszatartja mosolyát. – Szerinted szembemenne a szülei akaratával?

– Mondtam már, hogy Zari helyzete más – vágok vissza dühösen.

– Nem rá gondoltam, hanem Faheemehre – mondja és ezúttal nem tartja vissza a mosolyát.

– Szóval úgy gondolod, hogy szembemenne a szülei akaratával? – ismétli meg a kérdést.

Megrázom a fejem. Kirázom belőle az összes, Zarival kapcsolatos gondolatot, majd jelentőségteljesen ránézek a barátomra. – Az emberek csodálatos dolgokat tesznek meg a szerelemért. A könyvek tele vannak ezekkel a káprázatos történetekkel, és ezek bár nem mind kitalációk, sokkal inkább azokról az emberekről szólnak, akik írták azokat, így használhatatlan dolgokra tanítják az olvasókat az életről.

Ahmed észreveszi a csillogást a szememben. – Tudom, olvashatnék többet – jegyzi meg kuncogva.

Másnap reggel egyedül ébredek. A nap magányosan tűz az égen, egyenesen rám. Észreveszem, hogy elaludtam. Lassan kitisztul a fejem, és látom, hogy Ahmed már elment. Leszaladok, felrántom a cipőmet, sietve köszönök anyámnak, aki egy nagy üveget tart a kezében a szokásos reggeli varázsitallal. Gyorsan biciklire pattanok, mire utánam kiált. – Hova mész? Nem is reggeliztél!

– Nincs rá idő – kiáltom utána, és hallom, ahogy halkan szitkozódik.

Olyan gyorsan tekerek Faheemeh udvara felé, ahogy csak tudok. A szívem a torkomban dobog, ahogy a sarkon befordulok. Egy csapat gyerek épp visszafogja Faheemeh két testvérét. Mindenki üvölt, Ahmed arca csupa vér. Az idősebb báty azt mondja neki, hogy tűnjön el. Ahmed nyugodtan áll, én pedig leugrom, hogy segítsek neki.

– Mi történik itt? – kérdezem gyanakodva. A legrosszabbat sejtem, és felkészítem magam a támadásra. A lábamra helyezem a súlyom, lerázom a kezeimet bemelegítésül, mielőtt ökölbe szorítom őket.

Ahmed gyengéden mosolyog. – Csak a tanácsodat követtem. Megmondtam Faheemehnek, hogy szeretem, de azt hiszem, az egész világ hallotta – és felmutat a lányra, aki a tetőn áll és szipog.

Faheemeh minket néz, és pontosan tudja, hogy egy tizenhét éves fiú megtette első lépését a férfivá válás felé. Ettől sokkal inkább nőnek érzi magát, mint az összes formaságtól, ami tegnap este a nagynénik, nagybácsik alakoskodása közt zajlott. Ha muszáj hozzámennie egy olyan emberhez, akit a szülei választottak neki, legalább tudja, hogy valaki annyira szereti, hogy szembeszegül a hagyománnyal.

Csak azt remélem, hogy összeszedi a bátorságát, és szembeszegül a szülei akaratával Ahmed miatt.

Pár nappal később anyám elmondta, hogy hallott egy pletykát, miszerint egy édes kislány a szomszédból kénytelen hozzámenni egy férfihoz, akit nem szeret.

– Nem ismerem – mondta anyám –, de nagyon sajnálom. – Feszülten hallgatom, de figyelek, hogy ne látsszon semmi az arcomon. – Úgy hallottam, bezárkózott a szobájába, nem enged be senkit, nem beszél senkivel és koplal – mondja elborzadva.

Apám a fejét csóválja.

– Ideje, hogy megtanulják a szülők ebben az országban, hogy a gyerekeik lelke sokkal fontosabb, mint bármilyen hagyomány. Nektek, fiataloknak, meg kell tanulnotok felelősséget vállalni a saját döntéseitekért – szögezi le apám. – Ha valaki elég idős ahhoz, hogy férjhez menjen, akkor elég idős ahhoz is, hogy eldöntse, kihez.

Anyám beleegyezően bólint. Aznap este a teraszon ülve megérzem Ahmed cigarettafüstjét, jóval azelőtt, hogy felérne és leülne mellém.

– Tényleg van ott fent egy csillagom? – kérdezi, de tudom, hogy nem vár választ, így csendben maradok. – A tiedet látom – mutat fel az égre, a legfényesebbre. – Szinte elvakít a fénye.

– Az nem én vagyok – mondom ellágyulva. – Szerintem Faheemeh. Most erősebben világít, mint szokott, mert rád gondol.

Ahmed sóhajt, kinyújtózik és becsukja a szemét. Én is behunyom a szemem, és tudom, hogy az éjszaka zajos szimfóniája nem lesz elég hangos, hogy elnyomja az aggodalmunkat. Mélyen beleszívok a nedves aszfaltszagú levegőbe, és hagyom, hogy az esti szellő cirógassa a szemhéjamat.

1974. tél

Roozbeh pszichiátriai intézet, Teherán

j

Épp csak annyira ébredek fel, hogy érzem, fázom. Ahogy megfordulok, magam mögött hagyom a takaró melegét, és az ágy túloldalán hozzám ér az érintetlen, hűvös ágynemű. Egy darabig még csukott szemmel fekszem. Túl sok lenne, amit látnék. Az agyam teljesen ki van égve. Hangokat hallok, egy bot tompa koppanása és egy papucs csusszanása a linóleumpadlón, egy karóra néma ketyegése az éjjeliszekrény fiókjában. Egyedül vagyok a szobában, elveszettnek érzem magam az öregember kántálása nélkül, a másik oldalamra fordulok, hogy érezzem a lepedők hűsét, és azon tűnődöm, hogy vajon kinyitom-e valaha a szemem.

Talán pár óra, de lehet, hogy pár nap múlva ébredek újra a tudatomra. A karomon rózsaszín foltok, begyógyult sebek nyomai. Az új bőr érzékenynek tűnik, de nem fáj. Megégettem vajon magam? Miért? Hogyan? Vagy talán valaki meg akart ölni? Nem mintha komolyan érdekelne. A koponyám hátsó része fáj, ahogy a vér lüktet az ereimben, és a bordáim minden lélegzetvételnél sajognak, mintha súlyok lennének a mellkasomon.

A nappalok és az éjszakák álmokkal telnek meg. Fekete felhők a házunk felett, egy viharban a villámok a lábamba csapnak. Kinyitom a szemem, és látok egy kerekesszéket a szoba túloldalán. Vajon tudok járni? Vagy le vagyok bénulva? Talán leestem a tetőről, ahogy anyám megjósolta. Vagy valaki lelökött? Miért? Még több reszketés, még több öntudatlanság.

Amikor legközelebb felébredek, a felhők még sötétebbek. A tetőn vagyok. Egy ember néz fel rám a sikátorból, fekete öltönyben. Ragadozószemei csillognak. Az arca fel van dagadva, egy rádió van a kezében, és abba üvölt. Egy tompa, mennydörgésszerű hang tölti meg a levegőt. Hideg szellő söpör végig a sikátoron, a levegő megtelik porral és törmelékkel, aztán minden télies szürkére vált. Nem tudom, hogy a lent álló férfi vagy a sötét felhők miatt, de megnyugtató érzés szalad végig a gerincemen.

3

1973. nyár

Teherán

A vörös rózsa

Nehéz lenne nem szeretni Doktort. A szemüvege mögött megbúvó nevető, barna szemei, amik még nagyobbnak tűnnek az üvegen keresztül, kedves, rendes megjelenése,  komoly és megbízható kinézete miatt olyan, mint egy fiatal professzor. Nyugodt viselkedése és határozott, erős hangja elijeszti a legádázabb ellenségeit is. A szüleivel lakik nem messze tőlünk, és gyakran meglátogatja Zarit.

Amikor focizunk, Doktor úgy drukkol nekünk, mint egy igazi futballdrukker, fel-le ugrál, mindkét felet bátorítja, és csodálja a sportszerű játékot. Néha hívjuk, hogy játsszon velünk, de ő mindig csak mosolyog, és valami olyasmit mond, hogy nem, nem, túl öreg vagyok. – Aztán Zarira néz, aki megvonja a vállát, mintha azt mondaná neki, hogy csináljon azt, amit akar. Végül sose áll be közénk játszani, de nem hibáztatom érte. Mit szólnának a szomszédok, ha látnák, hogy egy komoly ember, akinek ilyen szép menyasszonya van, fiatal kölykökkel rúgja a labdát?

Tisztelem Doktort, de nem tudom megállni, hogy ne Zarira gondoljak folyton. Persze ezt soha nem vallanám be, tudván, hogy mennyire lenézzük Irajt amiatt, hogy Ahmed nővérére fáj a foga. A képzeteim legtöbbször tiszták és ártatlanok voltak Zarival kapcsolatban. A legpiszkosabb gondolatom az volt, hogy ha egyszer lesz egy feleségem, akkor olyan legyen, mint ő. Okos, szép, finom, tiszteletteljes és udvarias, minden, amit egy férfi várhat egy nőtől. Zari jó tulajdonságaira gondolván elképzeltem az első csókunkat a nászéjszakán, és olyan érzés volt, mintha forró vizet öntöttek volna az ereimbe. Elképzeltem, ahogy fényes szemeit lehunyja és összeér az arcunk, megcsap az a finom illata, ajkunk a csend áradatában összeér. Kényszerítettem az elmém, hogy megálljak ennél a pontnál, és azóta se gondoltam tovább, legalábbis tudatosan biztos nem.

Doktor mindig olvas, még akkor is, ha sétál. Ahmed esküszik rá, hogy többször látta, hogy nekiment a villanyoszlopnak emiatt. Ezért lett a barátom és a mentorom egyszerre, mert ő az egyetlen ember, aki ugyanazokat a könyveket szereti, amiket én. Rajong Marx, Engels és Sartre filozófiájáért, és Bertrand Russellért is. Brecht és Bernard Shaw összes színdarabját olvasta, és a nagy amerikai írókat, Jack Londont, John Steinbecket Howard Fastet.

Ahmeden keresztül ismertem meg őt. – Ő a legokosabb srác a környéken – mondta Ahmed.

– Sokkal okosabb nálad – élcelődött, majd azt suttogta: – Azt hiszem, azok közül való, akik nem kedvelik a sahot.

– El tudom képzelni – mondtam, mivel a legtöbb egyetemi hallgató a zsarnokság ellen foglal állást. – De mitől olyan okos? – kérdeztem.

– Nemhiába hívja mindenki Doktornak – válaszolta Ahmed tudálékosan. – Ő nem fizikus, ugye tudod?

Mosolyogva bólintottam.

– Minden könyvet elolvasott, egyszerűen mindent tud. Egy két lábon járó lexikon.

– Mi az a lexikon? – kérdeztem nevetve.

Nem reagált a viccre, és folytatta. – Azt hiszem, ő az egyetlen ember a világon, aki még nálad is bonyolultabb szavakat használ. És mindig a politikáról beszél. Hála Istennek, te ezt nem csinálod. – Felemelte a kezét, mintha meg akarna pofozni.

Elnevettem magam.

Idővel jobban megismertem Doktort. Marxista monológjai napjaim szerves részévé váltak. Beszélt a dialektikus materializmusról, a determinizmusról, valamint a tőke központosításáról és koncentrációjáról, dicsérve és idézve olyan tudósokat, mint Louis Althusser, Erich Fromm és Antonio Gramsci, akiket betiltottak Iránban. Kérdezett az érdeklődési körömről, a hobbijaimról, az iskolai tanulmányaimról. Felcsillant a szeme, amikor megtudta, hogy hasonló könyveket olvasok, mint ő.

– Ki a kedvenc szerződ? – kérdezte kíváncsian.

– Szeretem Gorkij munkásságát – mondtam félszegen, egy kicsit megszeppenve, mivel Doktor nyilvánvalóan sokkal műveltebb nálam. – Szeretem az orosz szerzőket. Olvastam Dosztojevszkijt, Solohovot és Puskint.

– Tényleg? – kiáltott fel meglepetten. – Ez nagyszerű! Melyik bolygóról jöttél, barátom?

Hosszan beszélgettünk az orosz irodalomról, és annak hatásáról a nagy októberi szocialista forradalomra. Doktor megkérdezte, hogy mi a véleményem „a vidéken élő emberek életkörülményeiről”. Nem lepett meg a kérdés, tekintettel arra, amit Ahmed korábban mondott róla. Mielőtt válaszoltam volna, azt mondta, hogy „az életkörülményeik tarthatatlanok”. – Jártál már valaha tanyán? – kérdezte.

Bólintottam.

– Tudod, vannak, akik túl idealistának gondolnak, de nem telik el nap anélkül, hogy ne kívánnám azt, hogy ne legyen olyan ember a földön, aki éhes gyomorral tér nyugovóra. Meg akarom találni a módját annak, hogy hogyan lehet minden embert megtanítani arra, hogy a legtöbbet hozza ki magából. Igazságot és egyenlőséget szeretnék minden társadalmi rétegnek.

Átéreztem Doktor őszinte, lelkesedéssel teli szavait. Hamarosan átragadt rám ez a világjobbító szándék.

– Nem tudom, te mit gondolsz a jövődről, de én látom magam, ahogy vidéki embereknek segítek új kutakat ásni, öntözőrendszereket telepíteni, termést betakarítani és ivóvizet tisztítani. Tudod, hány ember hal meg évente a szennyezett víz miatt? – Megráztam a fejem, mire ő is és sóhajtott, mielőtt folytatta volna. – Szeretnék nekik segíteni abban, hogy irányítani tudják az életüket, hogy ne az Istentől reméljék a segítséget. Érted?

– Persze hogy értem – mondtam mosolyogva, és akkor, abban a pillanatban döntöttem el, hogy felnőttkoromban olyan leszek, mint ő. Kedves, okos, álmodozó, és igen, idealista is. Ebben a pillanatban Zari feljött hozzánk, és hideg italt hozott egy tálcán.

– Biztosan szomjasak vagytok – mondta nekem. Hangja édesen visszhangzott. – Figyeltelek, nem ittál semmit, mióta megjöttél.

Tényleg figyelt? Nahát! Aztán Doktor hangját hallottam, azt mondta, igyak. Úgy tűnt, hogy sok idő telt el a szájmozgás és a hang meghallása közt. A szívem kiugrott a helyéből Zari hangjának hallatán, és olyan hangosan vert, hogy semmi mást nem hallottam tőle. Néztem Doktort, és arra gondoltam, hogy hogy lehet az, hogy egyszerre csodálom és irigylem is őt.

Doktornak tizenkét éves kora óta dolgoznia kellett, hogy segítse családját, mert az apja balesetet szenvedett egy fémmegmunkáló üzemben, ahol fűtőként dolgozott, és a baleset következtében munkaképtelen lett.

– Egy dupla műszak után apám annyira fáradt volt, hogy pár másodpercre elaludt – mesélte egyszer, és szeme megtelt könnyel. – A jobb keze annyira megégett, hogy azonnal amputálták. Évekkel korábban migrénes rohamai voltak. Egyszer megkérdeztem, hogy mit tehetnék, hogy ne fájjon a feje, és azt mondta, hogy adjak egy puszit a homlokára. Ekkor felugrott, és azt mondta, hogy abban a pillanatban el is múlt. – Doktor mosolygott, és a fejét csóválta. – Megköszönte, és adott egy pénzérmét. Ekkor kezdett Doktornak szólítani. Sokáig azt hittem, hogy a puszik meggyógyítják, így minden este, amikor meglátogattam a kórházban, miután amputálták a lábát, az ágya szélén ültem, és elhalmoztam csókokkal.

Megdörzsölte a homlokát, mintha a gondokat akarta volna kimasszírozni onnan, és folytatta.

– Húszévnyi hűséges szolgálat után kirúgták, mert egy pillanatra elkalandozott a figyelme. Ez az igazi kapitalizmus.

Ahogy néztem Doktort, amint vallásról és politikáról szónokol – arról a két dologról, amiről igazán szenvedélyesen tudott beszélni –, olyannak tetszett, mint a nyugodt és fenséges Damavand hegy, amint méltóságteljesen okádja a füstöt az ég felé. Gyűlöli a sahot és a mullahokat, a vallási tisztviselőket. A sah egy diktátor és a Nyugat bábja. és inkább szájon csókolna egy csörgőkígyót, mint hogy kezet fogjon vele. Doktor annyira gyűlölte a mullahokat, hogy a nagyapja temetésére vonakodott elhívni a helyi papot. – Minek kell nekünk? – vitatkozott apjával. Végül meg kellett adnia magát a szülei akaratának, akik hagyományos temetést akartak. Abban az időben Doktor elsőéves volt az egyetemen, én meg tizedikes. Láttam, hogy milyen zaklatott emiatt, és felajánlottam, hogy elkísérem, amit örömmel elfogadott. A mullah egy középkorú ember volt nagy hassal és vastag, őszes szakállal. Borotvált fejére fehér turbánt tekert, fehér pólót és fekete nadrágot hordott barna köpenye alatt. Részvétteljesen viselkedett, tudni akarta, hány éves volt az elhunyt, mi volt a halál oka és ki virrasztott mellette. Annyi szörnyű történetet hallottam a Doktortól a mullahok megátalkodottságáról, hogy ennek a jóindulatú embernek a hozzáállása teljesen ledöbbentett. Ahogy hallgatta az elhunytról a részleteket, hirtelen megkérdezte a Doktort:

– Akkor most hány éves a nagymamája?

– Hatvankettő – mondta a Doktor értetlenül.

– Nem túl öreg – mondta a mullah. – És most ki vigyáz rá? Ugye nem magányos? Annyi évet maga mögött hagyott ez a szegény, tiszteletre méltó hölgy! – Doktor vállára tette jobb kezét, és olyan nézéssel, ahogy a felnőttek szoktak a gyerekekre lenézni, azt mondta: – Tudod, fiam, ha az Isten becsuk egy ajtót, kinyit egy másikat. Mit mondtál, hol is lakik a nagymamád?

Doktor arca vörös lett, majd szétrobbant a dühtől. Lerázta a mullah kezét a válláról, sarkon fordult, és kiviharzott a mecsetből. Loholtam utána, és hallottam, ahogy halkan káromkodik. – Aljas disznó, fel akarta szedni a nagyanyámat! Ha csak rágondol, letekerem a turbánt a nyakáról és megfojtom vele!

Doktor többévi börtönt kapott volna, ha a sah titkosrendőrsége, a SAVAK megtalálja nála a tiltott könyveket. Egy nap egy könyvesboltból mentünk éppen haza, és elmeséltem neki, hogy az apám hogy rejtette el a vécében a betiltott könyveit.

– Amikor hatéves voltam, a SAVAK felkutatta a házunkat. Anyám megpróbálta őket az udvaron feltartóztatni, de ellökték az útból. Apám épp olvasott, de amikor meghallotta a zajokat, leejtette a földre a könyvet, és kirohant. Én ösztönösen felvettem a könyvet, elfutottam vele a rejtekhelyre, és becsuktam magam mögött az ajtót. Nem tudom, miért tettem, lehet hogy azért, mert az apám azt a rejtekhelyet a mi titkunknak hívta, és megígértette velem, hogy soha senkinek nem beszélek róla.

Doktor arcán ragyogott a mosoly, ahogy hallgatta a történetet.

– Az ügynökök órákig kutattak, de nem találtak semmit. Azóta az apám nem tart betiltott könyveket otthon.

– Jó, hogy nem fogyott el a levegőd ott bent – mondta Doktor aggódva.

– Egyáltalán nem rémlik, hogy rosszul lettem volna – mondom.

Doktor leveszi a szemüvegét, és ráteszi a kezét a vállamra, majd gyengéden megkérdezi.

– Valaha mondta neked valaki, hogy a birtokodban van az a valami? – Zavartan nézek rá. – Soha nem hallottál arról, hogy mi az a valami? – kérdezi meglepetten.

Megrázom a fejem.

– Egy felbecsülhetetlen emberi minőség, amit lehetetlen megfogalmazni – magyarázza –, de fel lehet ismerni a nagyszerű emberek cselekedeteiben.

Iránban nagy hagyománya van a dicséretnek, sokszor dicsérnek embereket alaptalanul. Taarof-nak hívják ezt, de Doktor szemébe nézve nem hiszem, hogy alaptalanul dicsért volna.

Nagyszerű ember vagyok, gondoltam, és ellepett a zavarodottság melege, amit szégyenérzet követett. A barátom menyasszonyát kívánom, és az öklömmel be akarom törni egy zsarnok arcát.

Doktor érezte a zavaromat, és témát váltott. – Tudod, hogy kapták el a lázadókat? – kérdezi, utalva azokra a fiatal nőkre és férfiakra, akik meg akarták gyilkolni a sahot, és akiket a SAVAK kapott el. – Az egyiküknek a házában illegális könyvek után kutattak, és megtalálták a terveket.

Bólintok, tudom, hogy pár hét múlva leadják a tárgyalást a tévében. Ez lesz az első olyan alkalom Irán történelmében, hogy adásba kerül egy ilyen esemény. A legtöbbször tagadják, hogy az ellenállás valóban létezik. A Toodeh párt, a kommunisták vagy a Marxista Iszlamisták létezését eltitkolják, vagy felforgatóknak nevezik őket, kharab:kars-nak, terroristáknak, akik politikusok nevében szörnyűségeket követnek el. A média szerint Irán egy egyesült nemzet a királyok királya, Shahanshah Mohammed Reza Pahlavi szolgálatában.

A SAVAK elismerte végül, hogy létezik politikai ellenállás, de Istenkáromlónak titulálta őket. Az emberek egyre inkább kétségbe vonták Isten létezését. A letartóztatások és a kínzások, az ellenzék szüntelen elnyomása ellenére a sah országa látszatdemokráciaként működik.

– Az emberek azt mondják, hogy a lázadók tagjai nyilvánosan sírni és könyörögni fognak az életükért a televízióban – mondom –, és a sah majd kegyesen megbocsájt nekik, hogy lássák, mennyire jó és nemes uralkodó.

Doktor arcára gúnyos fintor ül ki. Csóválja a fejét, és azt mondja: – De a cirkusz és a porondmester meglepetést tartogat.

A sikátorban Ahmed nagymamájával futunk össze. Úgy kóvályog, mintha el lenne veszve.

– Nem látták a férjemet? – kérdezi tőlünk kedvesen.

Doktor és én összenézünk. Tudjuk, hogy két éve meghalt a férje.

– Nem, egy ideje nem láttam – mondja neki Doktor. – Segíthetünk valamiben?

A nagymama megáll egy pillanatra. – Nagyon furcsa – mondja –, senki nem látta őt, amióta két éve eltemettük. Mondtam már, hogyan ismerkedtünk meg? – Mindketten hallottuk már ezerszer, de rázzuk a fejünket, mintha nem ismernénk a történetet. A nagymama ismét elmeséli, hogyan találkoztak egy ünnepségen, az amerikai nagykövetségen, és annak ellenére, hogy abban az időben a férfinak negyvenhárom felesége volt, mindegyiktől elvált, annyira beleszeretett a fiatal nőbe. Azt mondta, addig a napig hűséges volt hozzá, amíg meg nem halt, mert egy macskát akart kimenteni egy égő házból.

– Micsoda gyönyörű történet! – mondta Doktor. – Biztosan nagyon szerette magát! Egy mindenre elszánt, bátor férfi lehetett.

– Igen, nagyon bátor férfi volt – ismétli meg a nagymama. – És valóban, mindenre elszánt volt.

Doktor és én összekacsintunk. Tudjuk, hogy Ahmed nagyapja soha nem járt az amerikai nagykövetségen. Nem volt negyvenhárom felesége, és biztosan nem kockáztatta volna az életét egy macska miatt, mert gyűlölte a macskákat.

Aznap este sok barát és rokon jön át hozzánk, hogy a közvetítést nézzék a tárgyalásról. A ház tele van izgalommal és várakozással. A sikátor kiürült, mire a bíró megnyitja a tárgyalást.

A vádlottak egyesével mennek fel a pódiumra, bevallják bűnösségüket, és a sah kegyelméért könyörögnek. A vallomásaikat előre odakészített dokumentumokból olvassák fel, a szavak választékosak és véletlen sem sértik a királyi család becsületét. Néhány vádlott látványosan zokog, könyörög a királynőhöz, a nemzet anyjához. – Segíts, hogy haszontalan gyermekeid jó útra térjenek! – Egy nő felzokog. – Ön is anya, kegyelmezzen a gyermekeimnek!

Feltűröm az ingujjam, öklöm a számba nyomom, ahogy az arcokat nézem a tévében. Minden vádlott arcára udvarias gyötrelem ül ki, némelyik tényleg rettenetesen fél, míg vannak, akik látszólag elhagyták magukat testben és lélekben egyaránt.

Golesorkhi, a vezér tesz utoljára vallomást. A neve vörös rózsát jelent. Középmagas, kedves tekintetű, széles álla és vastag bajsza van, az ifjú Gorkijra hasonlít. Leveszi a kabátját, feltűri lassan az inge ujját és biztos léptekkel lép a pódiumra.

– Ez a bíróság egy illegális intézmény – kiáltja, és öklével a pódiumra sújt, olyan erővel, hogy mindannyian felpattanunk. – A sah egy zsarnok, Amerika szolgája és a Nyugat bábja.

Torkomon akad a lélegzet, és nem tudok nyelni. Feszülten ülök, visszagyűröm az ingem ujját. A szoba megtelik elektromos feszültséggel.

– Nem fél a haláltól? – kérdezi elrettenve apám egy barátja.

– Ma éjjel halálra fogják kínozni. Fogóval letépik a körmeit, aztán levágják egyenként az ujjait a kezén és a lábán.

Abbahagyja, amikor apám fenyegetően ránéz. A nők a szobában könnyeznek. A bíró csendre inti Golesorkhit, de az nem hallgat el.

– Uram, maga a pokolra fog kerülni – közli felemelt fejjel. Egyenesen a bíró szemébe néz.

– Emberek, nézzétek, ez itt a világ legnagyobb élő diktátorának leghűségesebb szolgája – mondja a terem felé fordulva.

– Végre valaki megmondja nekik – suttogja apám, de nem néz rám. Nem is kell, hiszen a kettőnk szíve közt láthatatlan zsinór feszül.

Anyám sír. – De hát annyira fiatal! Alig több harmincnál. Szegény szülei, szegény felesége!

Golesorkhi vallomását megszakítja a bíró. A képernyő elsötétül, és kisvártatva egy amerikai szappanopera tölti be újra, a Peyton Place.

Felmegyek a tetőre anélkül, hogy elköszönnék a vendégektől. Tudom, hogy Ahmed azzal fogja tölteni az estét, hogy megnyugtatja a szüleit, vicceket mond majd nekik, megpróbálja őket felvidítani.

Az este hajnallá lett, mire leteszem a könyvem, és sóhajtva felállok. Azt reméltem, hogy az olvasás elvonja a figyelmem Golesorkhi kirobbanó szóáradatáról, de a szavak a papíron idegennek hatottak. Minden sort kétszer kellett elolvasnom, hogy a fejemben zakatoló mondatait elhalkítsam. A legtöbb ablak még sötét, de sejtem, hogy nem én vagyok az egyetlen, aki annyira izgatott, hogy nem tud aludni. Sétára indulok, hogy kiszellőztessem a fejem, a sikátorban lassan lépkedek, le akarom csendesíteni a gondolataimat, amikor egy férfi sziluettje suhan át az utcai lámpa sárga fényében. Fején kalapot visel, és valamit a falra akar ragasztani. Egy kis ecsetet a vödörbe márt, ikszet rajzol vele, és egy nagy papírt ragaszt rá, majd továbbáll. Odalopódzom, és megnézem közelebbről. Egy nagy, vörös rózsát látok rajta.

– Golesorkhi! – kiáltok fel, de a szám elé teszem a kezem, amikor hallom, hogy visszhangzik a hangom.

Az ember megfordul, és riadtan néz rám. Az arca feketére van festve, szemüvege csillog.

– Doktor? – suttogom.

Összerezzen, és tudom, hogy mindketten visszafojtjuk a lélegzetünket. A szemében félelem, megbánás, harag. Egy pillanat telik el, ami egy évnek tűnik, és szó nélkül megfordul és elfut. Egyedül maradok, a szívem majd kiugrik, zakatol a fejem.

Másnap reggel a környék kiplakátozott, vörös rózsákkal ébred.

– Ki tette ezt? – kérdezi mindenki.

– Mit jelent ez? – valaki ezt kérdezi.

– Ó, a vörös rózsa! – van, aki megérti.

– A vörös a szerelem színe – mondja az egyik a másiknak.

De a véré is, gondolom, és összeszorul a gyomrom, amikor belegondolok, micsoda kockázatot vállalt a barátom. Ha valaha rájön a SAVAK, hogy ő tette, vége van.

Öt nap telik el, mire Doktor meglátogat a tetőn.

– Figyelj, elmegyek – mondja, és szemével nyugtalanul fürkészi a horizontot. – Egy ideig nem leszek itt.

– Hova mész? – kérdezem feszülten.

– Egy hegyi faluba a Kaszpi-tengerhez, északra, pár kollégámmal. Nem nagy dolog, minden évben elmegyünk oda.

Visszagondolok az előző nyárra, és tudom, hogy akkor nem ment el. Ideges vagyok, mert tudom, hogy hazudik. Szerintem érzi, és nem szólal meg egy darabig.

– A falusi embereknek tanulniuk kell – mondja szenvedélyesen. – Megtanítjuk a felnőtteket írni és olvasni. Egészségügyi ismereteket is oktatunk nekik. Megtanítjuk őket kutakat ásni, és vízszűrő rendszereket csinálni.

– Tényleg? – csattanok fel. – A kormány gyanúsan tekint azokra, akik ilyesmit csinálnak.

Megdöbben a szavaimon, és az indulaton is, ami mögöttük van.

– Amikor visszajövök, feleségül veszem Zarit – mondja nyugodtabb hangon, és mélyen a szemembe néz. – Meg kell állapodnom. Szeretem őt.

Zari neve hallatán lecsillapodom. Megható, ahogy Doktor a szerelméről beszél. Hirtelen a vakmerősége miatt érzett összes dühöm elszáll, és csak nézek a meleg barna szemébe.

– Ő tudja? – kérdezem.

– Nem – válaszol Doktor. – Ez a mi titkunk marad, rendben?

– Rendben – mondom, és erős szúrást érzek a mellkasomban.

– Azok után, amit a tévében láttunk pár nappal ezelőtt – mondja Doktor a tárgyalásra célozva –, szükségem van Zarira – mondja, és a szeme megtelik könnyel.

– Golesorkhi a legnagyszerűbb ember, akit valaha láttam, és most egy fal elé fogják állítani. Kivégzik, mint egy közönséges bűnözőt. –