MÖRK LEONÓRA

A HERCEG

ÉS A LÁNYKA

MÖRK LEONÓRA

KORÁBBI REGÉNYEI

A Hellinger-Madonna

A papagájos ablak

A porcelánlány

Az utolérhetetlen Mr. Yorke

Holdfény szonáta

Ködkirálynő

Lány igazgyöngyökkel

© Mörk Leonóra, 2020

© Jaffa Kiadó, 2020, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Nagy Norbert

Szerkesztés V. Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-275-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Mindent megadnak a végtelen istenek
kedvenceiknek egészen, minden végtelen örömöket,
a végtelen kínt is egészen.

(JOHANN WOLFGANG GOETHE)

MESE
A KISLÁNYRÓL

A kislány mindig tudta, hogy amikor felnő, neki is lesz egy kislánya. Nem egyszerűen sejtette, gyanította vagy tervezgette, hanem teljes bizonyossággal tudta. Egyszer egy furcsa, nyár végi napon, amikor a napsugarak hegyesszöge már az őszt idézte, mintha fel is villant volna előtte egy vékony kis alak. Könnyű léptek hallatszottak odakint az udvaron, libbent egy szoknya, himbálózott egy lófarok, de mire odakapta a fejét, a jelenés már eltűnt a ház sarkánál, a fügebokor mögött. Ott ilyenkor halomszám hevert a fűben az érett gyümölcs, ha nem szedték fel időben, erjedni kezdett, édeskés illatával odacsalva a darazsakat. Odaszaladt, de hiába, nem látott mást, mint lehullott fügéket: világoszöld bőrük megrepedt, megmutatva vörös belüket. Felkapott egyet, beleharapott, és a nyelvén eláradó nyáríz kiverte a fejéből a látomást.

Telt-múlt az idő, a kislány felnőtt, férjhez ment, és azt hitte, eljött az ideje, hogy végre megérkezzen az életébe a kisbaba, akire olyan régóta várt. A gyerek, akit egyszer megpillantani vélt annak a régi háznak a kertjében, ahol felnőtt. Az ő gyereke. Ám az egyre késlekedett, senki nem tudta, hol maradhatott. A kislány, aki most már nem kislány volt, hanem felnőtt nő, nem tudta mire vélni a dolgot. Először türelmesen várt, majd nyugtalankodni kezdett, aztán belebetegedett a hiábavaló vágyakozásba. Orvostól orvosig szaladgált, de egyikük sem tudott segíteni rajta. Végül kimondták az ítéletet: soha nem születhet gyereke.

A lány úgy érezte, mintha elátkozták volna. Csak azt nem tudta, ki és miért. Miért neki jutott ilyen sors, amikor gyerekkora óta arra vágyott, hogy anya legyen? Olyan nagy kérés ez? Hiszen ez lenne a világ legtermészetesebb dolga! A bánattól még betegebb lett. Úgy döntött, otthagyja a férjét, aki nem tudta őt annyira szeretni, amennyire szüksége lett volna rá, búcsút mond annak a hideg-rideg háznak, amelyet soha nem érzett az otthonának, és ahová sehogyan sem akart megérkezni a kislánya. Akkor mi értelme lett volna maradnia? Így is tett, visszaköltözött előbb a régi házba, ahol a fügefa mellett egyszer eltűnni látta azt az elképzelt, kicsi alakot, majd a szomorúságára egy másik országban keresett vigaszt.

Hogy meg is találta, arra csak később döbbent rá. Akkor már a világ másik végén élt, távoli, mesebeli tájon, ahol elefántfejű istenek egyengetik a halandók útját, monszuneső áztatja a földet, fűszerillat úszik a levegőben, és a nap esténként a bronzszínű tengerben tűnik el. A lány ott tudta meg, hogy valaki, valahol mégiscsak meghallgatta a kérését: az átok, ha létezett egyáltalán, megtört, mert neki kisbabája lesz. A hasa gömbölyödni kezdett, mint a zöld kókuszdió teste, ha megérleli a nap, idővel olyan nagyra nőtt, hogy azt hitte, ennél nagyobb már nem lehet. Aztán egy hajnalban arra ébredt, hogy a kicsi elindult kifelé.

A baba nem kapkodott, lassan, de határozottan nyomakodott előre, a fejével törve utat magának, nem törődve a fájdalommal. Először a feje búbja bukkant elő, aztán az arcocskája, végül kibújt az egész, gondosan összehajtogatott, formás kis teste. Ahogy megérkezett erre a világra, tágra nyitotta nagy kék szemét, körülnézett, majd teli torokból bömbölni kezdett. A lány, aki most már nem lány volt, hanem anya, felnevetett, és magához szorította az újszülöttet. Kislány volt, ahogyan sok-sok évvel korábban elképzelte, a haja pontosan olyan színű, mint a fűben heverő, érett fügék húsa.

1.
NÓRI

BUDAPEST
2019. MÁJUS

A flopit a tizennyolcadik születésnapján kapta meg az édesanyjától azzal, hogy az apjáé volt, mostantól legyen az övé. Hetekig nem merte megnyitni. Ha akarta, sem tudta volna, a hajlékony mágneslemez mint adattároló rég kiment a divatból, közel-távol nem akadt olyan számítógép, aminek még lett volna flopimeghajtója.

Betette az otthoni íróasztala fiókjába, a kollégiumba nem akarta magával vinni, nehogy elkallódjon. Amikor hétvégenként hazament, elővette, kihúzta a papírtokjából, nézegette. Sima, átlagos, 3,5 colos, 1,44 megabájtos lemez volt, amilyeneket még az ezredforduló környékén is mindenki használt, amíg a pendrive-ok ki nem szorították őket, túl sok adat nem férhetett rá, leginkább csak szövegfájlok. A címkéjén összesen annyi állt: Szeretettel Erikának. Erika az édesanyja, odáig világos volt, hogy a kézzel írott ajánlás neki szól. De miért kapta? Mikor? És mi van rajta? A flopi makacsul őrizte a titkát.

Aztán a Nagy Adatnak azzal a hátborzongató tévedhetetlenségével, amivel kitalálja, mi jár a fejünkben, a Google váratlanul elé dobott egy hirdetést. Adatmásolás és -mentés bármiről, mobiltelefonról, merevlemezről, CD-ről, DVD-ről, Blu-Ray lemezről, flashmeghajtókról, és igen, flopilemezről is. Megnézte az árakat: kifizethetők. Mégis megint napokba tellett, amíg elszánta magát, és egy hétfő délelőtt, amikor nem volt órája, az egy ideje már a hátizsákjában hordott mágneslemezzel meg egy USB-kulccsal elindult az adatmentők üzlete felé. A villamoson görcsösen szorította magához a táskáját; máskor ilyesmi eszébe sem jutott, most viszont folyton az járt a fejében, hátha valaki kirántja a kezéből, és leugorva a járműről elszalad vele, ezzel örökre megfosztva őt az esélytől, hogy nyomára akadjon az apjának.

Odaérve tétován állt meg az üvegezett portál előtt. Érezte, ha belép, olyan úton indul el, amiről nem tudhatja, hová vezet. Apám egy flopin, futott át az agyán, és a gondolatot annyira bizarrnak találta, hogy majdnem hangosan felnevetett. De hát tényleg, nem nevetséges, hogy mindaz, ami reményei szerint elvezetheti az apjához, elfér egy minimális tárhelyű mágneslemezen?

A bejáratot, ahogyan odabent a falat is, fekete bakelitlemezek díszítették, ez tetszett neki, gyerekkorában ő is sok régi hanglemezt hallgatott a nagyapjával. A füléről a nyakába eresztette a világosszürke fülhallgatót, amelyben eddig Händel Júdás Makkabeus oratóriuma igyekezett felvenni a küzdelmet a Nyugati tér ricsajával, nagy levegőt vett, és benyitott.

A pult mögött huszonéves, szemüveges fiatalember tett-vett, Nóri előbányászta az adathordozóit, és előadta a kérését. A fiú bólogatott, közben a pillantása érdeklődve söpört végig rajta. Még jó, hogy itt csak mentik, nem olvasgatják az adatokat, gondolta a lány. Nem szerette volna, ha a szemüvegesnek a nevénél bármilyen bizalmasabb információ a tudomására jut őróla.

– Egyhetes határidővel tudjuk vállalni – nézett fel a fiú a számítógépből.

– Egy hét? – szörnyülködött Nóri. Azt hitte, az ilyesmi egy-két nap alatt elkészül. Most, hogy elszánta magát, minél hamarabb látni akarta, mit rejt a flopi. – Hamarabb nem megy?

– Nem, sajnos – rázta meg a fejét a másik. – Fogalmam sincs, miért, de ilyentájt mindig megszaporodnak a megrendeléseink. Nyár elején meg karácsony előtt.

– Biztos? – meresztette rá nagy kék szemét a lány, és közben lehúzta a fejéről szürke pulóvere kapucniját. A haja csillogó, vörösréz színű zuhatagként hullámzott elő, a fiú, mint akit megbabonáztak, képtelen volt levenni róla a tekintetét.

– Hát… nem is tudom – hebegte –, esetleg holnapra?

– Szuper! – mosolygott rá a lány. A trükk, mint mindig, most is bevált. – Akkor holnap látjuk egymást!

Azzal kilibbent a boltból, feltette a fülhallgatóját, a csuklyát gondosan visszaigazította a fejére, majd, még mindig a hátában érezve az eladósrác bámész pillantását, eltűnt a bevásárlóközpont forgatagában.

Nóri már régóta észrevette, hogy a szeme és a haja színének köszönhetően bárhol feltűnést kelt, ennek megfelelően, ha el akart vegyülni a tömegben, összefogta és a feje tetején kontyba tekerte egyébként többnyire lófarokban hordott haját, sőt, sokszor sapkát vagy kapucnit is húzott rá. Ha viszont magára akarta vonni a figyelmet, elég volt kiengednie, és a hatás nem maradt el. Annyit hallott, hogy a színeit az apjától örökölte, bár erre magától is rájöhetett volna, hiszen a családban, az édesanyját is beleértve, mindenkinek a barna különböző árnyalatait mutató szem és haj jutott. Kicsi korától kezdve hallgatta azt a mesét is, amit az anyukája a születéséről írt. Ennél sokkal többet azonban nem tudott, és ez egyre jobban zavarta.

Ha gyerekkorában megkérdezték, hol az apja, azt válaszolta, külföldön, ami meg is felelt a valóságnak. De nem nagyon faggatták, az ő nemzedékében már kezdtek ritkaságszámba menni az apák. Az oviban még elő-előfordultak, ahogyan őérte is gyakran jött a nagypapája, de inkább csak mutatóba. A hozzá hasonlóan helybeli gyerekek szülei napközben dolgoztak, többnyire Budapestre ingáztak, az óvodába általában nem sokkal zárás előtt estek be, lihegve, idegesen, mert ha valaki öt óra után érkezett, arra csúnyán nézett az egy szem, ügyeletben hátrahagyott dadus. Ő egyszer felejtődött ott munkaidőn túl, miután az anyja alatt lerobbant a távolsági busz. Akkor kiültették a lépcsőházba egy kissámlira, hadd fogja fel teljes mélységében, mennyire terhére van a takarítónőnek, aki dühösen pamacsolt körülötte a felmosómoppal.

Az ovis anyukák másik csoportját a pilisi kisváros határában újonnan felhúzott lakópark zöld özvegyei képezték. Ők menő terepjáróval fuvarozták a csemetéiket, tökéletes sminkben jártak, és kizárólag egymással álltak szóba. Megtárgyalták, melyik a legjobb biopiac, és hogy Thaiföldre vagy Balira érdemesebb-e nyaralni menni, általában már ebéd után hazavitték a gyereküket, továbbá saját kezűleg sütöttek banános muffint a karácsonyi ünnepségre. A férjüket viszont sem ők, sem a gyerekeik nem sűrűn látták, a lakóparki férfiak kora reggel már az autójukban ültek, hogy valamikor késő este zuhanjanak haza a munkahelyükről. Óvodai ünnepségre járni ugyanúgy nem maradt idejük, mint a csemetéikkel törődni, hiába pattogott a feleségük:

– De fürdetésre gyere haza!

Nórinak az oviban Bianka volt a legjobb barátnője. Bianka apukája, egy olasz csávó, szintén a mesebeli, „egyszer volt, hol nem volt” típusú pasik közé tartozott, hol felbukkant a családja életében, hol újra eltűnt, akár a búvópatak, követhetetlenül és kiszámíthatatlanul. Ha néha ő kísérte el a kislányt, angol-olasz-magyar keveréknyelven beszélgetett vele:

– Bianka, mia cara, where is your harisnyanadrág?

Valamit mindig keresett, valamit mindig elhagyott. A dadus nénik őszinte rémületére egy fagyos decemberi reggelen télikabátban, alatta viszont pizsamanadrágban és mezítlábra húzott gumicsizmában hozta el otthonról a gyereket. Bianka Nóri pótzoknijában és tartalék joggingjában vészelte át a napot, délután már köhögött, majd utána két hétig nem jött óvodába, mert tüdőgyulladást kapott.

– Az ilyen apánál még a semmilyen apa is jobb! – jelentette ki akkor Nórinak az anyukája, és neki el kellett ismernie, ő még soha nem kapott tüdőgyulladást a feledékeny apja miatt.

Az általános iskolában aztán végképp elfogytak az apák. Mivel ő akkorra a nagypapájának köszönhetően már egészen jól beszélt németül, a helyi német nemzetiségi iskolába íratták be, és mire a nyolcadik végére értek, az osztályba járó húsz gyerekből összesen kettő olyan maradt, akinek időközben nem váltak el a szülei.

Az iskoláskori legjobb barátnője, Kitti apja hatodikos korukban szívódott fel nyomtalanul, hogy ne kelljen gyerektartást fizetnie. Senki nem tudta, hová tűnhetett, még Kitti nagyszülei sem, állítólag Amerikába ment az új barátnőjével, akinek a létéről Kitti anyukájának természetesen sejtelme sem volt. Az asszony magára maradt két kislánnyal, egy neveletlen mopszlikutyával meg a műkörmösi fizetésével, és még örülhetett, hogy sikerült normális vevőt találnia a férje jövedelmére alapozott óriási házra. Ilyen körülmények között senkinek nem jutott eszébe azt firtatni, vajon hol lehet a Leitner Nóri apukája.

Nóri az édesanyja vezetéknevét viselte, és zenészfülének tetszett, ahogyan alliterál a keresztnevével: Leitner Leonóra. Tudta, hogy a nevét Beethoven hősnője után kapta, jóllehet a nyitányait leszámítva a Fidelio pont nem tartozott a kedvencei közé. Noha a kortársaihoz hasonlóan zeneileg mindenevő volt, semmiféle jó zenére nem mondta azt, hogy nem hallgatja meg, operából, mint minden más klasszikus műfajból is, igazán a barokkot szerette. Soha nem értette, az emberek miért isznak meg drogoznak, amikor ott a zene. Őt egy-egy barokk oratórium kórusa, mondjuk a Messiásból a For unto Us a Child Is Born azonnal és következetesen eksztázisba hozta.

Először zongorázni tanult, aztán tízévesen megkapta ajándékba az édesanyjától azt a gitárt, amit Erika a nagyapjától örökölt, és akkor átváltott arra. Ő már nem ismerhette a dédapját, akit 1944-ben a mindenórás terhes felesége mellől rángattak el a szovjet frontra, hogy onnan három évvel később negyvenkilósra fogyva keveredjen haza. Hogy miért tartotta fontosnak ezerháromszáz kilométeren át magával hurcolni az odakint megszerzett gitárt, azt senkinek nem árulta el, ahogyan arról sem beszélt soha, hogyan élte túl a hadifogságot és jutott haza.

Nóri titokban úgy gondolta, ő érti: azok között az iszonyatos körülmények között a gitár jelenthette számára az egyetlen kapcsolatot azzal a világgal, ahol létezik szépség és emberség. A zene menthette meg az életét. Ő pedig, a dédunokája, talán ezért választotta végül ezt a hangszert.

Hamar kiderült, hogy abszolút hallása van, onnantól kezdve a család komolyan vette a zenei oktatását, aztán megismerte Bach lantszvitjeit, és akkor eldőlt a sorsa. A régi zenében, Bach muzsikájában, Händel oratóriumaiban, az 1700-as évek operáiban megtalálta azt a zenei világot, amelyik elvarázsolta. Csupa 18. századi darabból álltak a Spotify lejátszási listái is, köztük az, amelyiken a nagyváros hangkulisszáin áthatolni képes művek szerepeltek, mint például ez a Júdás Makkabeus.

Leszállt a buszról, és befordult a kollégium felé. A május eleji hétköznap délelőttön az utca üres volt, csak a diákotthon kerítésének lábazatán üldögélt ott Foltonay Zsolti, és fittyet hányva a házirendre, amely szerint „a kollégiumban fegyelmi vétségnek minősül a dohányzás, alkohol és bármilyen tudatmódosító szer behozatala, fogyasztása”, fél kézzel a telefonját nyomkodva cigarettázott. Amint meglátta őt, zsebre vágta a mobilját, és integetni kezdett, hogy mondani akar valamit. Nóri megállt, és levette a fülhallgatóját.

– Helló, Leó! – közölte a fiú leereszkedő hangsúllyal.

– Nagyon vicces! – Nóri utálta, ha Leó, Lencsi, Norcsi meg egyéb borzalmas beceneveken szólítják. – Ezért állítottál meg?

Visszatette volna a fülhallgatót, de Zsolti elnyomta a cigarettáját, a csikket laza mozdulattal bepöckölte a kerítés mögött sorakozó fagyalbokrok közé, utánaloholt, és továbbra is semmibe véve a kollégium házirendje által elvárt kulturált viselkedés szabályait („megfelelő hangvételű társalgás, udvariasság, előzékenység stb.”), flegma hangon megkérdezte:

– Hogy van az öreg Bach?

– Köszönöm kérdésedet, változatlanul.

A négy év alatt, amióta itt lakott, igazán komoly konfliktusa senkivel nem volt, a legtöbb lakótársával, ha nem is baráti, de korrekt kapcsolatot ápolt. Ezt a Zsoltit viszont, aki mindig gúnyos megjegyzéseket tett rá, főleg a hajára meg a tantárgyaira, egyszerűen nem bírta. Az előcsarnokban szó nélkül faképnél hagyta, és elindult fölfelé a lányok lakrészéhez vezető lépcsőn, amikor megállította a fiú hangja.

– Olyan előadást, tudod, amikor gitározol, nem tartasz megint?

Nóri megtorpant, visszafordult, és úgy bámult a fiúra, mintha az a fején átbucskázva átváltozott volna az előbb megvetően emlegetett öreg Bachhá. Nórit tizennégy évesen vették fel a Zeneakadémia Rendkívüli Tehetségek Képzőjébe, akkor maga kérte otthon, hogy kollégiumba költözhessen, ne kelljen naponta ide-oda utazgatnia, egy csomó időt elvesztegetve a gyakorlásra szánt napi hét-nyolc órából. A diákotthonba több mint húsz iskolából kerültek gyerekek, a legtöbbjük komolyzenét utoljára az énekórán hallott, akkor sem túl szívesen, ám ha ő gitározott, azt örömmel vették.

Ekkor találta ki, hogy a könyvtárban rendszeresen eljátszana néhány darabot, és mesélne is róluk meg a szerzőikről. Rájött, hogy a többség nem azért nem hallgat klasszikus zenét, mert ostoba és korlátolt, hanem mert nem tudja, hogyan kezdjen hozzá. Ha viszont megismer és megszeret néhány művet, fokozatosan kitárul előtte ez a világ.

Az ötlet nem várt nagy sikert aratott. A közönség egyre bővült, ő pedig nemcsak a tapsot élvezte, hanem azt is, hogy megoszthatja másokkal a tudását. Legutóbb, amikor csupa Bachot játszott, valóban mintha Zsolti is ott ücsörgött volna a leghátsó sorban, sőt, ezek szerint most újra jönne. Alig tudott hová lenni csodálkozásában, miután a fiú egy évvel korábban a füle hallatára jelentette ki: jöhet a komolyzene permetnek a hónom alá!

Nóri az eredményt nem magának, hanem Bachnak tulajdonította, akit mindenekfelett szeretett. A szobájába felérve most is elővette a gitárját, végigpengette a húrokat, és játszani kezdte a Wohltemperiertes Klavier első kötetéből a C-dúr prelúdiumot, azt a tört akkordokból álló, ide-oda hajladozó, végtelen dallamot, amit a nagyapjával hallott először.

Régen történt, mégis tisztán emlékezett a jelenetre. Három- vagy négyéves lehetett, a nyitott játékosszekrénye előtt ült a szőnyegen, mellette a fotelben a nagypapája újságot olvasott, a háttérben szólt a rádió. Egyszer csak felcsendült egy dallam, tiszta és magával ragadó, amely úgy körbefonta őt, hogy abbahagyta a babája öltöztetését. Azután a zongora elhallgatott, ő pedig megkérdezte:

– Ez mi volt, papa?

– Bach – eresztette le az újságot a nagyapja. – De a Bachok sokan voltak, csupa zenész. Őt úgy hívták, Johann Sebastian. Tanuld meg a nevét!

Nóri megtanulta, és azóta sem felejtette el. Ez a prelúdium mindig a nagyapjára emlékeztette, akit két éve veszített el, és duplán hiányolt, mert az életében az apa szerepét is betöltötte.

Szeretett szavak helyett képekben gondolkodni, és önmagát úgy képzelte el, mint magasan szálló léghajót, amit három biztonsági kötél mégis összeköt a földdel, megakadályozva, hogy elsodorja a szél. A nagyapja halálával hirtelen elszakadt az egyik kötél, sőt a második is meggyengült, mert a nagymamáját a gyász teljesen kifordította önmagából. Nóri néha csak bámult, hová lett az a jó kedélyű, energikus, kedves néni, aki kirándulni járt vele, bábszínházba vitte, mesélt neki, befonta a haját, finomakat főzött, gyönyörű pulóvereket kötött, és főleg megengedte, hogy esténként szappanoperát nézzen. Mikor lett belőle házsártos, folyton panaszkodó, nehezen mozduló öregasszony, aki nem áll szóba a régi barátaival, nem veszi fel a telefont, csak ül a díványon maga elé meredve, mint a szerencsétlenség eleven szobra, és néha napokon át ki se teszi a lábát a házból?

Tudta, hogy a helyzet az édesanyját is nyugtalanítja, és éppen szakképzett segítőt keresgél, aki mindennap ránézne a mamára, de hogy ő maga mit tehetne, arra nem sikerült rájönnie. Kedves próbálkozásait a nagymamája rendre visszautasította, nem hagyta magát kirángatni abból a sötét gödörből, amelybe láthatólag mind mélyebbre csúszott. Holott Nóri számára az anyja mellett, sőt olykor az anyja helyett ő jelentette a fix pontot a világegyetemben, és most, hogy már nem számíthatott rá, úgy érezte, mozog a lába alatt az addig szilárdnak hitt talaj.

Amióta az eszét tudta, az édesanyja teljesen kiszámíthatatlanul volt jelen a családjuk életében. A munkabeosztása addig is teljesen rendszertelen volt, amíg nem kezdett el annak a német utazási irodának dolgozni, hónapokat töltve külföldön, amelyik most is alkalmazta. Néha hétvégén is dolgozott, vagy tizenkét órán át egyfolytában, utána három napig egyáltalán nem.

Nóri abban soha nem kételkedett, hogy Erika szereti őt, és vele kapcsolja össze a legerősebb kötelék. Ha például megbetegedett, gyerekkorában mindjárt őt követelte:

– Nagymama nem jó! – lökte el ilyenkor magától a nagyanyját, aki vigasztalni akarta. – Csak anyuka jó!

És anyuka, mihelyt tudott, jött. Ilyenkor leült törökülésbe, Nóri belemászott az ölébe, szopni kezdte az ujját, és miközben az anyja két karja összezárult körülötte, úgy érezte, újra kerek a világ.

Most, hogy lassan maga is felnőtt, megértette azt a fajta maximalizmust, ami az anyját jellemezte, mert a saját munkáját ő is hasonló szellemben végezte. Egyikük sem tudott semmire rálegyinteni, hogy „á, jó lesz az úgy”, nem azért, mert valaki számonkérte rajtuk, hanem belső indíttatásból. Kis korában viszont néha fájt neki, hogy az anyja látszólag hátrasorolja őt a fontossági listáján, mert a munkahelyén soha nem hivatkozik arra, hogy nem megy dolgozni, elvégre beteg a gyereke. Az, hogy Erika nem engedhette meg magának, hogy elveszítse az állását, hiszen ők ketten abból éltek, amit ő keresett, gyerekként felfoghatatlan volt számára.

Később ez már nem zavarta. Pontosabban nem ez zavarta, hanem az anyja lényét meghatározó megfoghatatlanság. Ő maga, roppant konzervatív módon, úgy képzelte el a jövőjét, hogy bár zenészként járni fogja a világot, mégiscsak lesz egy hely, ahol letelepszik, és egy ember, aki mellett lehorgonyoz, részeként az otthonról a fejében élő koncepciónak. Erika viszont folyton úton volt, folyton futott, folyton tartott valahová, soha meg nem állt, mintha az állandóság elől menekülne.

Sokáig nem tudta egyértelműen megfogalmazni, mi ez az elérhetetlenség. Túlságosan közelről nézte az anyját ahhoz, hogy felismerje benne ugyanazt a függetlenséget, ami az ő személyiségének is az egyik alapvonását képezte. Enélkül ő sem tudott volna tizennégy évesen elköltözni otthonról, ahol a születése óta három ember szeretete vette körül, sem már kamaszként alkalmazkodni a mesterkurzusokra meg fellépésekre járó, sokat utazó művész életformájához.

Aztán a legutóbbi karácsonykor, mint már évek óta, Erikával megint szerepelt a programjukban az Igazából szerelem közös megtekintése. Ültek egymás mellett a kanapén, a tévében peregtek az ismerős filmkockák, mikor az egyik betétdal, az I’m Like a Bird hallatán beléhasított a felismerés, hogy ezt akár az anyjáról is írhatták volna. Ő is olyan, mint egy madár: szüntelenül száll, nem tudja, hol a lelke, és nem tudja, hol az otthona. Nóri a nagyapja halála és a nagyanyja betegsége óta pontosan azért akarta még inkább megkeresni az apját, hogy ha az anyja esetleg megint elrepülne, ugyan legyen már valaki, aki a földhöz köti őt, ne lebegjen elhagyatottan az űrben. „Annyira fáj, hogy azt kell mondanom, nem ismersz olyan jól” – énekelte Nelly Furtado, és ő nem tudott többé a filmre figyelni, mert eszébe jutott egy előző nyári jelenet.

Nóri akkor már második hete Amszterdamban lakott, egy fiatal zenészeknek szervezett nemzetközi fesztivál keretében csillagtúraszerűen hol ebben, hol abban a holland városban léptek fel. A rendező ügynökség a résztvevőket az egyszerűség kedvéért bérelt lakásokban helyezte el, és amikor a két lakótársa, két német lány hazautazott, az édesanyja meglátogatta. Nóri nagyon szerette, ha együtt utaznak valahová, mert olyankor végre csak egymásra figyeltek, és néhány nap alatt annyit beszélgettek, amennyit egyébként olykor hónapokig sem.

Amszterdamban biciklit béreltek, napközben múzeumba, esténként hangversenyre jártak, kacsát etettek a Vondelparkban, biomangót vásároltak az Ecoplazában, végigkóstolták a világ ízeit a környékbeli éttermekben, vagy együtt főztek. Az egyik délután épp a boltból bicikliztek haza, amikor leszólította őket egy láthatólag Jamaicából Hollandiába keveredett, fekete fiatalember:

– Lányok, gyertek, aludjatok nálam! Nektek olcsón megszámítom a szexet!

A lány megszokta, hogy a pasik rendszeresen kommentálják a külsejét, és ajánlatokat tesznek neki, a fekete fickóra ügyet sem vetve továbbtekert. Az anyjából viszont kitört a nevetés, inogni kezdett alatta a kerékpár, meg kellett állnia. A szexárus ezt úgy értelmezte, hogy az ajánlata nyitott fülekre talált, közelebb lépett, és elkapva Erika feldőléssel fenyegető biciklijének kormányát, folytatta:

– Tudjátok, mit,  fizetnetek se kell! Ingyenszex! Mit szóltok hozzá? Gyertek, itt lakom Hoofddorpban!

– Az messze van! – legyintett Nóri, mintha kizárólag ez akadályozná meg abban, hogy összeálljon egy utcai szexmunkással. – Különben is van hol laknunk!

A férfi feléje fordult, és végigmérte.

– Te hány éves vagy? Tizenhatnál aligha több, úgyhogy hagyjuk is! A barátnőd, az más! Vagyis hogy ő az anyukád? Akkor olyan harmincöt körül lehet, ugye?

Erika, aki épp előző nap kapott a lányától egy újrahasznosított műanyag palackokból készült, orgonalila esőkabátot a negyvenötödik születésnapjára, ettől még hangosabban kezdett nevetni, Nóri pedig ráébredt, hogy még sosem látta nőként működni az anyját. Vagy ha igen, nem figyelt oda. A gyerekek nemigen törik a fejüket a szüleiken, ők a szüleik, és kész, nem férfiak és nők. Ahogyan ő sem örült volna neki, ha az anyja az ő, egyelőre ugyan inkább csak elméletben létező szerelmi életén törné a fejét.

Most tágra nyílt szemmel bámulta, amint a fekete fickó minden csáberejét latba vetve igyekszik rábeszélni az anyját egy szenvedélyes éjszakára. Aztán észrevehette, hogy Erika nem olyan nő, akit csak úgy fel lehet szedni, mert felhagyott a próbálkozással, és mire Nóri észbe kapott, azok ketten már teljesen normális beszélgetésbe merültek. Megvitatták, hogy Erika csak néhány napra jött Amszterdamba, a valóban jamaicai születésű Bembe (így hívták a férfit) viszont már évek óta itt lakik, eredeti foglalkozására nézve festőművész, időnként kiállításokon is szerepel. A képei eladásából azonban nem tud megélni, ezért kénytelen alkalmi szexmunkát vállalni, hogy fizetni tudja a két gyereke tartásdíját, akiknek az anyjától különben rég elvált.

Amikor kiderült, hogy Erikának sincsen férje, a fickó szeme újra felcsillant:

– Biztos, hogy nem akarsz nálam aludni? Nem bánnád meg!

Erika határozottan megrázta a fejét, visszaült a biciklijére, és végre tényleg elindultak hazafelé. Még hallották, ahogy Bembe utánuk kiabál:

– Ha meggondolnád magad, a Zuid állomás előtt megtalálsz!

Miközben hazafelé tekertek, Nóri azon törte a fejét, voltaképpen arról sem tudott soha, hogy az adott pillanatban van-e éppen férfi az anyja életében. Neki mindenesetre még senkit nem mutatott be. Pedig, gondolta, a jamaicai igazat mondott, Erika fiatal, és tényleg jól néz ki. Legutóbb valamelyik görög szigeten dolgozott, tán Krétán, a mediterrán koszton még karcsúbb lett, mint egyébként, a bőre lebarnult, a hajába világos csíkokat szívott a nap. Nem tűnt logikusnak, hogy szerelem nélkül éljen.

Nóri a Rijksmuseumtól néhány villamosmegállónyira lakott egy jó száz éve épült, keskeny homlokzatú, magas, vörös téglás épület legfelső emeletén. Az utcára néző nappali franciaablaka és a tető fehér szegélyes oromdísze között jókora kampó meredt ki a falból, költözködéskor a lakók az erre akasztott csigás kötéllel húzták fel a bútorokat, majd emelték be az ablakukon, mert a szűk lépcsőházban még egy-egy alaposabban megpakolt bevásárlószatyorral is alig lehetett elférni. A házak előtt minden talpalatnyi helyen biciklik parkoltak, a bejáratnál kétoldalt zsebkendőnyi virágágyásban rózsaszínű mályvák nyíltak, mellettük egy zöldre mázolt padon reggelenként a második emeleti lakó kövér cirmosa napozott. Nóri úgy érezte, az egész életét el tudná tölteni itt.

Lelakatolták a biciklijüket, felcipekedtek a meredek lépcsőn, kipakoltak a konyhában, és már a zöldséget pucolták a vacsorához, amikor meg merte kérdezni:

– Tulajdonképpen hol ismerkedtetek meg az apámmal?

Erika kezében egy pillanatra megállt a kés, aztán folytatta a brokkolidarabolást.

– Már annyiszor elmeséltem!

Nóri tudta, hogy ez nem igaz. Persze, említette már régebben, de „annyiszor” semmiképpen sem beszélt róla.

– Nem baj, meséld el még egyszer!

Az anyja bedobálta a brokkolifejeket egy tálba, és áttért a répaszeletelésre. Nem volt szenvedélyes szakácsnő, de ha úgy hozta a kedve, jól főzött, szívesen próbált ki az utazásai során megismert különféle recepteket, mint ez a zöldséges ragu.

– Németországban – mondta végül. – Én ott jártam idegenvezetői tanfolyamra, ő meg éppen ott dolgozott Bonnban, a Beethoven-házban.

Beethoven, gondolta Nóri. Az anyja Spotify-listáján, szemben az ő barokk darabjaival, csupa Beethoven-mű szerepelt. Korábban sosem tudta, miért. De hát annyi mindent nem tud, nem csak az apjáról, az anyjáról sem. Ha a magánélete került szóba, Erika feltűnően szűkszavú lett. Nóri arról is csak véletlenül értesült, hogy korábban valamikor férjnél volt: az iskolában egyszer ki kellett tölteniük egy adatlapot, és azon látta az édesanyja neve mellett, hogy „családi állapota: elvált”.

Várta, hogy folytatódik a történet, Erika azonban láthatólag úgy vélte, kielégítő választ adott a kérdésre, mert a figyelmét a wokra összpontosította.

A lány felrakta a tányérokat az asztalra; kék-fehér, delfti mintás tányérok voltak, a lakás tulajdonosa nyilván úgy gondolta, aki Hollandiába jön, ilyenből szeretne enni. Nem bánta, tetszettek neki a delfti minták, a turistanegyedben rögtön első nap ő is vett magának egy hasonló teásbögrét. Szórakozottan nézegette a szélmalom előtt elúszó kék-fehér vitorlás hajót, majd, hogy az anyja továbbra is hallgatott, elégedetlenül felsóhajtott.

– És azután? – kérdezte. – Mi történt azután?

– Azután nekem el kellett jönnöm. Neki meg ott kellett maradnia.

Hát ez eléggé gyenge kifogásnak tűnt. A digitális korszak gyermekeként Nóri ahhoz szokott hozzá, hogy – mint a magyartanára fogalmazott egyszer –, még a nyáját az Óperenciás-tengeren túl legeltető mesebeli juhászt is akármikor el lehet érni. Mire való az okostelefon, a wifi, a Google, a Facebook, az e-mail, az internetre feltöltött iszonyatos mennyiségű adat, ha nem arra, hogy bárkit és bármit le tudjunk nyomozni?

– De miért nem kerestétek egymást? – értetlenkedett.

– Csak a német mobilszámomat ismerte, azt a telefont meg ott kellett hagynom. A magyar telefonomba nem mentettem el az ő számát. Bárhonnan elérhető ingyenes levelezőrendszerek, mint a G-mail, még nem léteztek, én is egy céges e-mail-címet kaptam, de az az ottani iroda szerverén futott, máshonnan már nem fértem hozzá. Nem is nagyon használtam, e-mail-rendszert akkoriban inkább csak az egyetemek működtettek.

Erika határozott mozdulattal áttette a tűzhelyről az asztalra a még fortyogó wokot, és ezzel mintha a beszélgetés végére is pontot tett volna.

– Ez az egész majdnem húsz éve történt, az isten szerelmére! Ennyi idő alatt egy csomó mindent elfelejt az ember!

Az lehet, gondolta Nóri, de azt nem, ha nagyon szerelmes volt valakibe. Márpedig ő ennyi év távlatából is jól emlékezett arra a szóra, amit az oviban hallott először, és ami akkor semmit nem mondott neki. Nagycsoportos lehetett már, mert egyedül fűzte a cipőjét az öltözőben, várva, hogy megérkezzen érte az anyukája. Üldögélt a keskeny padon, teljesen elmerült a masnikötés bonyolult műveletében, amikor meghallotta, hogy a feje fölött két anyuka őróla beszélget.

– Milyen szép ez a kislány! – jegyezte meg az egyik, mire a másik rávágta:

– Hát persze, szerelemgyerek!

Akkor, ötévesen nem tudta, mire gondolhat a második anyuka, de a megvető hangsúlyból érezte, hogy semmi jóra. A szó értelmét jóval később fogta fel, és akkor elcsodálkozott, hogy dicsérni meg kigúnyolni egyaránt lehet őt olyasmiért, amiről nem tehet: a külsejéért és a származásáért. Mindenesetre valahányszor eszébe jutott a kifejezés, örömmel töltötte el, hogy miközben rengeteg nem kívánt gyerek pottyan le a földre csak úgy véletlenül, ő azért született meg, mert a szülei szerették egymást.

És az anyja erre nem akar emlékezni? Az a benyomása támadt, Erika annak idején mindent megtett, hogy eltüntesse a nyomait, ő maga gondoskodott róla, hogy a másik ne találhasson rá. De vajon miért?

Lefekvés után sokáig nem jött álom a szemére. Mostanra már nem zavarónak, inkább viccesnek találta, hogy a tágas, függönytelen holland ablakokon belátni a keskeny utcák szemközti oldalán álló házakba. Az ágyából a magas franciaablakon át egy fiatal pár nappalijára nyílott kilátás, azok is éppen vacsoráztak, aztán a szoba sötétbe borult. A fiatalok valószínűleg átvonultak a hálóba, magára hagyva őt a dilemmájával, vajon tényleg ennyire bonyolult dolog-e a szerelem.

Nóri a végére ért a Bach-prelúdiumnak. Már régen nem a dédapjától örökölt gitáron játszott, hanem drága, profi hangszeren. Mindenhová magával vitte, nemcsak azért, mert szerette a közelében tudni, hanem mert azt tapasztalta, elég egy hetet kihagynia, és napokba telik, amíg az ujjai újra visszanyerik a megszokott ügyességüket. Most is vonakodva pakolta el, szívesen gyakorolt volna még, de ahhoz, hogy ősztől elkezdhesse a zeneakadémiát Berlinben, előbb a közismereti tárgyakból is le kellett érettségiznie.

Átült az íróasztalához, előbányászta a fizika-munkafüzetét, és bánatosan szemezni kezdett a gyakorlásként feladott példákkal. A fizikatanára mindig azzal nyomasztotta, az a baj vele, hogy nem a szabályt akarja megérteni, hanem a példát megoldani. Nóri ilyenkor egyetértően bólogatott: hát persze  hogy a példát akarja megoldani! Mi mást? Odahaza csupa bölcsész vette körül, és őszintén nem értette, miért kellene neki érdeklődnie aziránt, vajon milyen sebességgel gurul le egy golyó a lejtőn. Hát nem mindegy? Vagy ha valaki mégis kíváncsi rá, akkor menjen oda egy traffipaxszal, és mérje meg, de őt hagyják békén! Végül mégis összeszedte magát, és dolgozni kezdett.

Az adatmentőkhöz csak másnap délután ért rá visszamenni. A szemüveges srác helyett most egy kifejezéstelen tekintetű, idősebb férfi ült a számítógépnél, unott képpel vette át a céduláját, és szedte elő a megrendelését, ami tényleg elkészült mára. Nóri fizetett, gondosan a hátizsákja mélyére rejtette a flopit meg az USB-kulcsot, a laptopja mellé, és mert ahhoz a nemzedékhez tartozott, amelyik makacsul meg akarja menteni a földet, keresett egy olyan kávézót, amelyik osztja ezt a célkitűzését. A táskájában mindenhová magával cipelte az üvegkulacsát meg a hordozható bambuszpoharát, az édesanyja meglátása szerint szakasztott úgy, mint a mesebeli vándorlegény, akinek a hátán a háza, keblén a kenyere, most viszont le akart ülni. Úgy érezte, bármi várjon is rá, a kávégép sivításából, háttérzenéből és beszélgetésből szőtt hanghálóban nagyobb lelkierővel tud szembenézni vele, mint magányosan, akár otthon, akár a kollégiumban.

Négy óra múlt, ez az a napszak, amikor a felhasználók elkezdik „coffee time” hashtaggel ellátni az Instagramra feltöltött fotóikat, a kávézóban is nyüzsögtek a kapucsínójuk mellé drága pénzen életérzést is vásárolni akaró koffeinfüggők. Beállt a sor végére. „Meleg, édes lötty azoknak, akik nem szeretik a kávét”, minősítette le a kávézólánc kínálatát a nagyapja, aki kizárólag a legerősebb, legrövidebb eszpresszót volt hajlandó meginni, amikor egyszer kettesben ültek be ide, de Nóri csak nevetett. Úgy vélte, egy kis luxus mindenkinek jár, és számára ezt télen a mézeskalácsos latte, nyáron a jeges karamellás macchiato, a kettő között a vaníliás tejeskávé jelentette, most is ezt rendelt.

A sarokban éppen akkor szabadult fel egy kis, kerek asztal, amikor a pultnál az ő nevét kiabálták, odaegyensúlyozott a bögréjével, befészkelte magát a füles fotelbe, és előhúzta a laptopját. Tőle balra sárga pulóveres lány dolgozott egy MacBookon, a fülében fehér fülhallgatóval, időnként belebeszélt a semmibe, jobbra két fiatalember hallgatott gondterhelt arccal egy idősebb, bőrdzsekis férfit, aki emelt hangon magyarázta nekik, hogy „a displaykampányotok lefeleződött”, meg „a közönséget úgy lehet manipulálni”. Nóri csak remélni merte, a két srác nem olyasmit árul, aminek a megvételéhez őt a bőrdzsekis tanácsai alapján fogják majd manipulálni.

Amíg betöltött a gép, belekortyolt a kávéjába, aztán bedugta a pendrive-ot, és hánykolódó szívvel várta, hogy a képernyőn megjelenjen az ikon. NORI, olvasta el a kis négyzet elnevezését, és a keze megállt a touchpad fölött. Az a Nóri, aki megnyitja és elolvassa a kulcson tárolt dokumentumokat, már nem lesz azonos azzal a Nórival, aki most itt ül.

Rákattintott az ikonra. Az eszközön valóban csupa szövegfájl sorakozott, gondosan megszámozva és évszám szerint sorba rendezve. Megnyitotta az elsőt, ami az 1811, Berlin elnevezést viselte. Maga alá húzta a lábát a fotelben, az ölébe vette a laptopot, és olvasni kezdett.

2.
FRIEDA

BERLIN, POROSZORSZÁG
1811. MÁRCIUS

A toronyóra kilencet ütött, amikor Frieda kiszállt a kocsiból a Lustgartennél. Az estére feltámadt szél hókristályokkal kevert, jeges esőcseppeket vágott az arcába, gonosz szellemként a fülébe sivított, és kis híján nekitaszította a járműnek. Beate, az idős szolgáló, aki mögötte kászálódott ki a hintóból, sopánkodni kezdett:

– Jaj, kisasszony, ugye mondtam, hogy maradjunk otthon! Elfúj minket ez a bolond szél, bele egyenesen a Spreebe!

– Csitt, Beate, ezt már százszor megbeszéltük! – húzta fel a fejére a köpenye csuklyáját a lány. – Ha nem akar elkísérni, várjon meg a kocsiban!

Az asszony vágyakozva nézett vissza a hintó meleg, hívogató belsejére, aztán megrázta a fejét. Több mint húsz éve szolgált a családnál, Friedát csecsemőkora óta ő dajkálta, most nem fogja hagyni, hogy a vesztébe rohanjon.

– Nem engedhetem, hogy a kisasszony egyedül bóklásszon ilyen késő este! És ha belefut a francia patrolba?

– Ugyan már, nem lesz semmi bajom! Különben is csak néhány lépés! – mutatott a lány a Paradeplatz felé, ahol a magasra nyúlt jegenyesor mögött ott sötétlett a dóm görög oszlopokkal díszített, masszív barokk épülete.

A szél megint fordult egyet, belekapaszkodott Frieda köpenyébe, megcibálta a szolgáló bő szoknyáját, és kirántva a kezéből a kilincset, nagy csattanással becsapta a kocsi ajtaját. Ez eldöntötte a dolgot. A kisasszony visszaparancsolta Beatét a párnázott ülésre, majd mielőtt elindult volna a templom felé, a kocsit visszaküldte az operához, hogy ott feltűnés nélkül vegyüljön el az előadás végét váró fogatok között. Napóleon megtiltotta, hogy nyilvánosságra hozzák, mi történik aznap éjjel a templomban, és ugyan ki mert volna szembeszegülni a császárral, aki, ha Sándor cár közbe nem lép, Tilsitben egyetlen tollvonással egész Poroszországot eltüntette volna a térképről? Így sem hagyott belőle túl sokat. Az Empereur láthatólag vajas kenyérnek nézte, és fel akarta falni Európát.

A dómban hideg volt és koromsötét. Mindössze az oltár előtt égett néhány gyertya, bizonytalan fényükben még ijesztőbbnek tűnt az oltárképen a kereszt tövében Jézus ruháira kockát vető katonák durva arca. Frieda összerezzent, amikor a szél becsapta mögötte a nehéz bejárati ajtót, de odabent semmi nem moccant, csak a gyertyalángokat lobogtatta meg a huzat. Óvatosan végigtapogatózott a fal mentén, az orgonakarzat felé, majd meghúzódott a sarokban, egy vaskos márványoszlop tövében. A sötétség feketébe öltöztette a padsorokat, a választófejedelmek díszes szarkofágjait, az orgona fényes sípjait, a barokk boltíveket, az óriási kupolát, mintha az egész templom a herceget gyászolná.

A lány megborzongva tekerte maga köré finom merinói gyapjúból készült, vastag köpenyét, és mélyen az arcába húzta a kapucniját. Örült, hogy végül úgy döntött, Ludót mégsem hozza magával. Ludwig, aki a nevét az édesapja után kapta, bátor kisfiú volt, keménykötésű, akárcsak az édesapja, de mégiscsak kisgyerek, még nem egészen négyéves. Nem neki való a hosszas ácsorgás a dermesztően hideg, kihalt dómban. Frieda maga sem tudta, meddig kell majd várakoznia. Ha nincs Joachim, arról sem értesül, hogy aznap temetik a herceget.

A levél egy héttel korábban érkezett, Friederike Laurent kisasszonynak címezve: Berlin, Charlottenstrasse. A lány elmosolyodott, amikor felismerte Joachim szépen formált, jobbra dűlő betűit: a kézírása ugyanolyan tiszta, egyértelmű és átlátható volt, mint maga a férfi. Érdekes, gondolta, több mint négy éve már, hogy férjhez ment, Joachim mégis makacsul ragaszkodik hozzá, hogy a lánynevén szólítsa. Talán azt hiszi, így ki lehet törölni az életükből az elmúlt éveket, úgy tenni, mintha ő még mindig az a loknis hajú, fehér ruhás bakfis volna, akibe a fiú kamaszkorában beleszeretett.

Tulajdonképpen megható, hogy egy okos, felnőtt férfi, az evangélikus egyház lelkésze ennyire naiv legyen, rázta meg a fejét, miközben széthajtogatta a papírt. Nagyon szerette a férfit, de kizárólag testvéri érzésekkel, és ezt számtalanszor a tudtára adta.

Kedves Friedchen! – kezdődött a szöveg, és Friederike szeme teleszaladt könnyel. Senki más nem szólította így, csak Joachim és a herceg. – Bocsásd meg a levelem rövidségét, de minél hamarabb meg akartam osztani veled egy fontos hírt, ami most jutott a tudomásomra. A francia hatóságok végre hozzájárultak ahhoz, hogy Louis herceg földi maradványait átszállítsák Saalfeldből a királyi család kriptájába, ámde csakis akkor, ha az egész akció a legszigorúbb titoktartás mellett bonyolódik le. Számomra még elkeserítőbb és érthetetlenebb, hogy nemcsak a franciák támasztottak akadályokat, hanem annak a négy szász államnak a bürokratái is, amelyeken keresztül kell haladnia a menetnek, Szász-Coburg hercegségtől Szász-Gothán és Szász-Weimaron át a Szász Királyságig. A kísérők útlevelén kívül halotti bizonyítványt követeltek a szegény megboldogulttól is, Isten adjon neki örök nyugodalmat, mintha nem feküdne már négy és fél éve a koporsójában.

A tervek szerint a kocsi március 20-án este érkezik Berlinbe, a Bellevue kastélyba, ahonnan a koporsót néhány fős katonai kísérettel viszik majd át a dómba. Arra csak a családtagoknak és tucatnyi bajtársának lesz lehetősége, hogy részt vegyenek a tervezett rövid szertartáson, de ha szeretnél szemtanúja lenni, amint utolsó útjára kísérik őt, legyél a templomban aznap éjjel. Ennél pontosabbat sajnos nem tudok, felteszem, igyekeznek majd olyan késői időpontot választani, amikor már kevesen járnak az utcán, nehogy híre menjen a dolognak.

Mélységesen megalázó ez az egész eljárás, mintha nem is egy nemzeti hőst helyeznének végső nyugalomra, hanem egy latrot vetnének a temető árkába. Holott nekünk, poroszoknak ő volt a kard és a láng: a láng, amely világít a legmélyebb sötétségben, és a kard, amely a legelső sorban harcol a csatában. Egyedül az szolgálhat vigaszunkra, hogy az örök élet, amivel Isten megajándékozta, erősebb a halálnál. Ezért mondja Jézus: „Én vagyok a feltámadás és az élet, aki hisz énbennem, ha meghal is, él”. A herceg is él, jóllehet meghalt. És valamennyien, akik vele együtt osztozunk ebben a hitben, látni fogjuk őt az örökkévalóságban a teremtő Istennél.

Kedves Friedchen, remélem, a következő levelemben vidámabb hírekkel szolgálhatok majd. Addig is csókold meg a nevemben Ludót, és ígérd meg neki, legközelebb mindenképpen lemegyünk együtt a Spreehez, hogy összeszereljük a régóta tervezett kis vízimalmot. Isten veletek, Friedchen, vigyázzatok egymásra, és gondoljatok néha rám.

Hűséges barátotok, Joachim

Frieda nekitámaszkodott a fekete márványoszlopnak, és lehunyta a szemét. A kard és a láng. Ugyan csodálta a hercegben a csataterek hősét, számára mégis sokkal inkább a lángot jelentette, az őt is lángra lobbantó szenvedélyt. Senkit nem szeretett úgy, mint a férfit, és tudta, hogy soha senkit nem fog már úgy szeretni.

A csendet egyszerre fémes zaj törte meg, és a lány szeme felpattant. A ritkán használt oldalkapu csikorogva fordult el a sarkain, fáklyák beáradó fénye világította meg a középső hajót, és azon túl a padsorok között a Hohenzollern-kripta felé vezető utat. Akárki irányította az éjszakai hadműveletet, úgy rendezte, hogy a menet az Unter den Lindentől legmesszebb eső bejárat felől közelítse meg az épületet. Az utcákon ugyan már jóval kevesebb francia katona járőrözött, mint azt követően, hogy 1806. október 27-én a Grande Armée élén Napóleon diadalmasan bevonult a fővárosba, Berlin azonban még mindig megszállt övezetnek számított, a spandaui erődben, amelynek legénysége négy és fél éve harc nélkül adta meg magát a hódítóknak, továbbra is ott állomásozott a francia helyőrség.

Noha a templom távoli sarkaiba nem hatolt el a sárgásvörös fény, sötét köpenyébe burkolódzva Frieda még szorosabban simult az oszlophoz, nehogy észrevegyék. Nem mintha bárki felismerhette volna, epizódszerepet játszott ő csak a herceg életében, egyetlen családtagjával sem találkozott soha. A vadászkastély személyzetén és persze Joachimon kívül nem volt más tanúja a szerelmüknek, senki és semmi nem kötötte össze az ő nevét a hercegével, csak a Beethoven-darab.

Ki tudja, milyen sorsra jutott a herceg hagyatéka, és benne a kotta? Ha nincs Beethoven, és nincs Beethoven zenéje, ők ketten soha nem találnak egymásra. Mialatt a fáklyavivők mögött felbukkant hat katonatiszt, és sárgaréz fogantyúinál emelve a fényes, sötétbarna koporsót, az alagsorba vezető lépcsők irányába tartottak vele, a fejében megszólalt az Eroica 2. tétele, a gyászinduló dallamát éneklő hegedűk, a panaszosan síró oboa, a morajló basszusok. Hallotta, ahogyan a sötét dallamot a hegedűktől átveszik a fafúvósok, aztán a csellók, majd a rézfúvósok, hogy végül az egész zenekar a halott hőst sirassa.

Emlékezett rá, milyen lelkesedéssel mesélte a férfi, mekkora élményt jelentett számára, amikor 1804 októberében Lobkowitz herceg csehországi kastélyában háromszor is meghallgathatta a szimfóniát. Ahogy eszébe jutott a történet, most is elmosolyodott, annyira jellemzőnek találta, hogy a herceg még zenét is másképp hallgatott, mint a többi egyszerű, földi halandó. Az istenek kedvence: Goethe jellemzése legalább annyira illett rá, mint magára a weimari költő-miniszterre.

Friederike szinte látta maga előtt a férfit, amint hosszú lábát kinyújtva kényelmesen elhelyezkedik a raudnitzi kastély barokk színháztermében, sodortatja magát az Allegro táncos ritmusával, az Adagio sötét fugatójával, a Scherzo gyors staccatóival, a finálé ünnepélyes fanfárjaival, majd megkéri a koncertmestert, ugyan játszanák már el az egészet még egyszer. És még egyszer. A zenekar pedig eljátssza, hiszen a herceg kéréseit mindenki boldogan teljesíti. Közben pedig senki nem sejti, hogy mire két évvel később megjelenik a mű első kiadása, ő már felravatalozva fekszik a saalfeldi Johanneskirche oltára előtt, és a barátja, a zeneszerző az ő hősi halálának hírére ad alcímet a darabnak: Hősi szimfónia, egy nagy ember emlékének megünneplésére.

Ennek a zenének kellett volna most kísérnie a halottat. De nem kísérte más, csak a gyászolók lépteinek kopogása.

Nem voltak sokan. Közvetlenül a koporsó mögött sötét fátyolba burkolt női alak haladt két férfiba kapaszkodva, nyilván a herceg nővére, Luise, a férjével és az öccsével, Augusttal, mögöttük a lelkész, egy-két udvari ember és vagy húsz katona, az egykori bajtársak. Kész. Az oszlopnak támaszkodva Frieda eltűnődött, vajon hol maradt a balkézről való feleség, Henriette, aki éveken át együtt élt a herceggel, egy fiút és egy lányt szülve neki, és a szerető, a szépséges Pauline, aki nem sokkal a férfi halála előtt vetélte el a közös gyereküket. Nem értek rá? Elutaztak? Meghaltak? Mert az valószínűtlennek tűnt, hogy ne jutott volna el hozzájuk a temetés híre. Vagy csak addig tartották fontosnak a férfit, amíg lehetett felváltva szeretni és gyűlölni, levelekkel bombázni és jelenetekkel bosszantani, szipolyozni és kínozni, félrevezetni és kijátszani?

A herceg szövevényes nőügyei attól kezdve közbeszéd tárgyát képezték, hogy tizenhat évesen gyereket csinált az édesanyja egyik udvarhölgyének. Tudott róluk az egész város, Frieda is. Mégis, amikor azon a schrickei nyáron rádöbbent, hogy a férfi, aki olyan elérhetetlennek látszott számára, mintha a Holdon élne, viszonozza az érdeklődését, szenvedélyes természete teljes odaadásával beleszeretett. És egyetlen másodpercre nem bánta meg.

Amint a rövidke temetési menet tovatűnt az alagsori lépcsőfordulóban, és elhalt az utolsó léptek visszhangja is, Frieda ugyanolyan nesztelenül surrant ki az újra sötétségbe burkolódzott dómból, ahogyan érkezett. Odakint elállt a havas eső, de az út nem száradt még fel; a nedves köveken óvatosan egyensúlyozott az Unter den Linden felé.

A kocsi ott várta, ahol megbeszélték, az operaház előtti téren. Nem laktak messze, mehetett volna gyalog is, ám ha valamire nem vágyott, akkor arra végképp nem, amivel Beate is fenyegette, hogy késő este magányosan kószáló nőként francia katonákba botoljon. Zingarelli: Giulietta e Romeo, hirdette az épület főbejárata mellett az aznapi előadás plakátja. Jellemző, már megint Napóleon egyik kedvenc operája. Vetett rá egy megvető pillantást, aztán vállat vont, és beült a kocsiba, a sarokban békésen szunyókáló szolgáló mellé. Ahhoz képest, hogy Poroszország gazdaságát teljesen kivéreztette a franciáknak fizetendő horribilis hadisarc, ugyan mit számított egy ostoba olasz opera?

Odahaza a szalonban kellemes meleg és teaillat fogadta. Ludót már rég lefektette a dajkája, az édesanyja azonban őt várva ült a magas talpú tejüveg lámpa mellett, vörös bársonyhuzatú karosszékében, mellette az asztalon szárnyas puttókkal és girlandokkal díszített, aranyszegélyes porcelán teáskészlet állt.

– Sokan voltak? – kérdezte, miközben teletöltötte a lánya csészéjét.

– Radziwiłł hercegné a férjével, August herceg, néhányan az udvartól, egy maroknyi katonatiszt – sorolta Frieda, ujjait az átforrósodott porcelánon melengetve. – Mások nem.

– Szégyen! – csóválta a fejét Laurentné.