A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ravena Guron: This Book Kills

Usborne Publishing Ltd., 2023

Fordította: Urbán Vivien

Copyright © 2023 by Ravena Guron

Hungarian translation © Urbán Vivien, 2024

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Map by Lucy Morris / Imageremedy.com © Usborne Publishing, 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Borítóterv: Müller Péter

Tördelő és tipográfia: Kovács Mária

Korrektor: Kótai Katalin, Varga Virág

ISBN 978-963-432-250-4

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Anyunak, köszönettel mindenért

1.

Már az elején tisztáznám: nem én öltem meg Hugh Henry Van Borent.

Még csak nem is segítettem. Legalábbis szándékosan nem.

Anyu szerint még lappang bennem némi trauma. Nem pszichológus, vagy ilyesmi, csak rengeteg dokumentumfilmet néz, és ettől azt hiszi, hogy mindenhez ért. Elméletileg, ha leírom, mi történt, az majd segít feldolgozni. Szerintem ez hülyeség, viszont amikor ezt illedelmesen szóvá tettem, anyu tekintete acélossá vált, és azt sugallta: ha nem teszed, amit mondok, Jess Choudhary, rád verek ezzel a papuccsal.

Anyu igazából még soha nem vert meg. Csak fenyeget a papuccsal.

A lényeg az, hogy most kiírom magamból az igazságot ebbe a füzetbe, bár legszívesebben elfelejteném az egészet.

Csapjunk hát bele borzalmakkal teli, tragikus történetembe!

***

A Hugh halála előtti héten szemtanúja voltam a közelgő baj első jelének.

Egyedül ültem az ebédlő hosszú, polírozott faasztalainak egyikénél. A legjobb – és egyetlen – barátom, Clementine-Tangerine Briggs úgy döntött, kihagyja a vacsorát, hogy több ideje maradjon legújabb vállalkozására: a Titicaca-tavi béka szomorú helyzetét bemutató podcast elkészítésére. A fajt herezacskóbékának csúfolták, és mint kiderült, a kihalás peremén állt. Clem pedig szentül hitte, hogy a csúnya lények is megérdemlik, hogy megmentsék őket. Igen, Clem valóban a mandarin két fajtájáról kapta a nevét, mert a szülei organikus áruházláncának üzleteiben a gyümölcs volt a legkelendőbb áru. A kelendő termékek pedig pénzt hoztak, és Clem szülei imádták a pénzt.

A könyvemet az előttem lévő narancsleves kristálykancsónak támasztottam. Igazából nem is olvastam, csak azért hoztam magammal, hogy mások azt higgyék, szándékosan ültem le egyedül, hogy elmélyedhessek a gondolataimban. A titokzatos lány, aki túl menő ahhoz, hogy barátai legyenek. Biztosan sikerült mindenkit átvernem.

Nagy, üres hely tátongott körülöttem az asztalnál, mintha taszítottam volna az embereket. A pad túlsó végén a szobatársam hangosan pletykált a barátnőivel. Éles vihogásuk bántotta a fülem, mégis azt kívántam, bár csatlakozhatnék hozzájuk.

De nem tehettem. Nem illettem a Heybuckle Gimnáziumba. Csinálhattam bármit, lehettem akármennyire kedves: mindenki csak a szegény lányt látta bennem, akit könyörületből vettek fel.

Időről időre lapoztam egyet a könyvemben, hogy hihetőbbé tegyem a titokzatos különc színjátékot.

A vacsorám felét már megettem, amikor Millicent Cordelia Calthrope-Newton-Rose (hihetetlen, de ez a név is valódi) kivágta az ajtót, és bevonult az ebédlőbe.

Millie a csípőjét ringatva úgy lépkedett végig a terem közepén lévő üres folyosón, mintha egy kifutón lenne. Szőke loknijai laza hullámokban omlottak a vállára, mélykék szeme pedig résnyire szűkülve pásztázta végig a tömeget. Az öltözködési szabályzatnak megfelelő, szürke egyenszoknyáját csípőnél feltűzte, ami láttatni engedte hosszú lábait, nyakkendője pedig úgy lógott a nyakán, mint egy divatkiegészítő. Mindig így hordta az egyenruháját, de még a tanárok sem mertek rászólni miatta.

– Hol van Hugh? – kérdezte élesen.

Hangja áthatolt a termen, de senki nem válaszolt. Én az ebédlő másik végében ültem, olyan messze tőle, amennyire csak lehet, de még így is összébb húztam magam. Hugh felállt a helyéről, csupán méterekre Millie-től, ahol eddig kényelmesen ült barátai társaságában elvegyülve. Göndör, szőke hajával és pirospozsgás arcával – Millie-hez hasonlóan – hihetetlenül jól nézett ki. Csak ritkán mosolygott, arca olyan volt, akár egy klasszikus szoboré. Több mint száznyolcvan centi magasra nőtt, és a sok edzésnek köszönhetően széles vállakkal dicsekedhetett. Kettejükből akár híres modellpáros is válhatott volna, annyira szépek voltak. Mármint abban az esetben, ha Hugh nem csalja meg Millie-t, és nem ölik meg.

– Itt vagyok, cica – mondta Hugh zsebre dugott kézzel. Hangja unott volt. – Mi a baj?

– Hogy mi a… baj? – válaszolt Millie fojtott hangon – Te hazug, kétszínű se…

– Ó. Már tudsz róla. – Hugh kihúzta kezét a zsebéből, és megigazította arany-vörös csíkos Heybuckle nyakkendőjét. Arca közönyös volt, már-már lemondónak tűnt, mintha számított volna rá, hogy eljön ez a nap. – Lehet, hogy ezt nem itt kéne megbeszélnünk…

– MEGCSALTÁL! – üvöltötte Millie. – Te mocskos, hazug, egy igazi szemét vagy! SZEMÉT! – Egészen belemászott Hugh arcába, úgy ordította neki újra meg újra ugyanazt a szót, mint egy felhúzható játék, ami beragadt.

Hugh vállat vont, és közömbös arccal hagyta, hogy a szavak leperegjenek róla.

– Úgy érzem, két teljesen különböző emberré váltunk – mondta.

Annyira észszerűen viselkedett, hogy az ebédlő fele szinte már helyeslően bólogatott a szavai hallatán, pedig ő volt a hibás, és Millie-nek volt igaza. Látszólag Millie is megérezte, hogy a közhangulat Hugh javára változott, mert felsikított, majd megragadott egy narancsleves kancsót, és Hugh arcába öntötte az italt. A narancslé egy része Hugh ingére fröccsent.

– Mi a franc?! – kiáltotta Hugh, vadul dörzsölve a szemét. – Valaki adjon már vizet… belement a szemembe… nagyon csíp…

Hugh barátja, Eddy a közelben álló vizeskancsóért nyúlt, de Millie gyorsabb volt. Hugh-ra locsolta az egészet.

– Akarjátok tudni, kivel csalt meg ez a szemét? – mondta, az üres kancsót a feje fölött lengetve.

Hugh vérvörös arccal, egy vizes zsebkendő segítségével próbálta eltüntetni a sárga foltokat előbb még hófehér ingéről, eredménytelenül.

– Ez nem fog kijönni – mondta. – Pfuj, undorító! Ki kell hogy dobjam. – Úgy tűnt, jobban felzaklatta, hogy foltos lett az inge, mint az, hogy három év után szakított vele a barátnője.

A főasztalnál ülő tanárok dermedten ültek, néhányuk kezében félúton a szájuk felé megállt a villa. A konyhai személyzet az ételkiadó nyílásokon kihajolva, ámultan figyelte a történteket. Egyetlen felnőtt sem tudta megakadályozni Millie-t abban, hogy kibökje az igazságot. Tudtam, hogy mi következik, de nem tehettem ellene semmit.

Millie újra a termet pásztázta, én pedig még inkább azt kívántam, bár lennének barátaim, akikkel együtt ülhetnék. Egyedül sebezhető voltam, akár egy védtelen gazella, amit bármikor leteríthet egy gepárd. Megpróbáltam még jobban összehúzni magam, de Millie tekintete rám szegeződött.

– Te – lehelte, miközben felém csörtetett.

Mindenki felénk fordult. Az arcom lángolt. Sugdolózni kezdtek: az ebédlő szélben susogó levelekhez hasonló zajjal telt meg.

A fenébe!

Soha nem voltam még ennyire tudatában a saját nyelvemnek. Vajon mindig ennyire a fogaimhoz tapadt?

– Hol van? – tornyosult fölém Millie. Rózsaillatú – természetesen dizájner, és kétségkívül könnyfakasztóan drága – parfümje szinte fojtogatott. – Hol van az a pasilopó kis lotyó?

Az agyam leblokkolt, a torkom pedig összeszorult. Még ha akartam volna, sem tudtam megszólalni.

Hugh feltekintett tönkrement ingéről.

– Hagyd békén Jade-et – sóhajtotta, miközben az asztalra dobta a szétázott zsebkendőt. – Én vagyok az, akire dühös vagy.

Hősiesnek is tűnhetett volna, ha nem tocsog még mindig a híg narancslében. Ráadásul, bár nem akartam mindenki előtt kijavítani, de tizenhárom éves korunk óta majdnem minden tanórán egy csoportban voltunk, és még három év elteltével sem tudta megjegyezni a nevem. A Jessre igazán nem olyan nehéz emlékezni.

Millie hátraszegte a fejét, és torokhangon felordított. A haja vadul repkedett az arca körül, miközben a tekintete ide-oda cikázott.

– Mocsok! – rikácsolta. – Mocsok!

Azon tűnődtem, vajon miért ragaszkodik ennyire a mocsok szóhoz, és miért nem használt még egy normális szitokszót sem, de mint kiderült, Millie eddig csupán rákészült a dologra, mint egy énekes, aki a nagy finálé előtt hangszál-bemelegítő gyakorlatokat végez. Ezután az összes elképzelhető káromkodást Hugh-ra zúdította, egyre affektáltabb modorban, mert a fiú egyetlen sértésére sem reagált.

– Megaláztál engem…

– Magadat aláztad meg, cica – válaszolta Hugh szelíden.

– Ne merészelj cicának szólítani! Meg foglak ölni – visította Millie, az elkenődött szempillaspiráltól pedig úgy nézett ki, mintha mindkét szeme alatt monoklija lenne. – Meg… foglak… ölni – ismételte meg lassan tagolva.

És meg is tette.

Csak viccelek, nem így történt. Bár kevésbé lett volna idegőrlő számomra, és a sztorit is jóval lerövidítené, ha mindössze ennyi történt volna.

Ehelyett kinyílt az ebédlő ajtaja, és a legjobb barátom, Clem lépett be rajta.

Mindenki ránézett, Millie-t is beleértve.

Aki ezután olyan visításban tört ki, hogy fogadni merek, a kutyák még tíz mérfölddel arrébb is felkapták rá a fejüket, és ugatni kezdtek.

Clem zavartan megállt.

Millie pedig támadt.

2.

Ez volt az a pont, amikor a tanároknak végre eszébe jutott, hogy miért fizetik őket.

– Millicent Cordelia – dörögte Mrs. Henridge, az angoltanárom. – Azt hiszem, jobb, ha indulsz az igazgatónő irodájába.

Greythorne igazgatónő egy szigorú, tréfát nem ismerő asszony volt, aki pont úgy festett, mintha kedvenc szombat esti időtöltése az iskolától kapott elismerő okleveleinek porolgatása lenne. Azonnali tiszteletet parancsolt, és még Millie is rettegett attól, hogy az irodájába idézzék.

Millie félúton Clem felé lefékezett. Nem tudom, mit tervezett – talán el akarta gáncsolni? De még ő sem mondhatott ellent egy tanár utasításának. Haját a válla felett átdobva gúnyosan elnevette magát.

– Még nem végeztünk – mondta Clemnek, elég hangosan ahhoz, hogy az egész terem hallja.

Clem tekintete Millie-ről Hugh-ra vándorolt. Összeráncolta az orrát, mint mindig, amikor gondolkodott. Majd felcsillant a szeme, szája pedig komisz mosolyra húzódott. Jaj, ne! Ismertem azt a mosolyt. Támadt egy ötlete.

Felkapott egy kancsó narancslevet, pont úgy, ahogy Millie tette. Mindenki sugdolózni kezdett, még Millie is zavarodottnak tűnt. Vajon Clem is Hugh-ra akarta önteni a gyümölcslevet? Vagy éppen Millie-re?

Clem azonban rezzenéstelenül Millie szemébe nézve saját maga felé fordította a kancsót, és az utolsó cseppig végigcsorgatta az egyenruháján.

– Tessék – mondta Millie-nek. – Megspóroltam neked a fáradságot.

Millie elvicsorodott. Azt hittem, Clem már elérte, amit akart, ám ekkor felkapott még egy kancsó narancslevet.

– Erről az italról neveztek el! – mondta, mire mindenki tapsolni kezdett.

– Öntsd ki! Öntsd ki!

Clem pedig vigyorogva magára öntötte a kancsó tartalmát, mintha csak élete legjobb pillanatait élné éppen. Majd felkapott egy harmadik kancsót.

– Clementine! – szólt rá Mrs. Henridge, végre felállva az asztaltól. – Azonnal hagyd ezt abba! A narancslé arra való, hogy megigyuk, az isten szerelmére! Menj, és tedd rendbe magad! Millicent, te pedig indulj az igazgatónő irodájába, most!

Millie tekintete átsiklott Clemen, majd megállapodott rajtam. Alig láthatóan elmosolyodott. Az üzenet egyértelmű volt: tudja, hogy tudok Clemről és Hugh-ról. Ezentúl én is célpont leszek. Egy pillanatra kirázott a hideg, Millie pedig sarkon fordult, és fejét magasra emelve, állát előreszegezve elhagyta az ebédlőt.

Most minden szempár Clemre szegeződött. Alacsony volt, rövidre vágott, rézszínű hajjal, amelynek néhány tincse mindig furán égnek állt, és volt valami huncut a tekintetében, amitől a tanárok mindig bajkeverőnek könyvelték el. Blézerét feltűrt ujjakkal hordta, és színes kitűzőket aggatott rá, amelyeken olyan feliratok szerepeltek, mint a HASZNOSÍTS ÚJRA, vagy a SENKIT NEM ÉRDEKEL. Egyik zoknijának szára lecsúszott.

Megrázta a fejét, mint egy kutya, narancslécseppeket permetezve minden irányba.

– Mindjárt jövök! – jelentette be vigyorogva, majd kilibbent az ajtón.

A tekintetek Hugh felé fordultak, aki buta, szerelmes fejjel bámult Clem után. Szemei szinte szív alakúra dülledtek.

Ezután vigyázva felállt az asztalától, és óvatosan, karjait kétoldalt mereven tartva elhagyta az ebédlőt. Millie ügyesen célzott, úgyhogy a narancslé nagy része Hugh arcán landolt. Ő mégis úgy viselkedett, mintha inge egy felbecsülhetetlen műalkotás lenne, amit tönkretett néhány sárga pötty. A következő három órát valószínűleg zuhanyzással és az ing elégetésével töltötte.

Újra olvasást színleltem, közben feszülten vártam, hogy Clem visszajöjjön. Nem tartott neki sokáig: tizenöt percen belül megjelent vizes hajjal, tiszta ruhában, a kitűzőivel együtt. Úgy sétált oda hozzám, mintha a világon semmi gondja nem lenne. Belém hasított, hogy szembetűnő különbözőségük ellenére Millie és Clem egy dologban hasonlítottak egymásra. A jólét, amibe születtek, egyfajta magabiztosságot kölcsönzött nekik, amitől úgy érezték, övék a világ, és rajtuk múlik, hogy kit hagynak élni benne.

Clem leült velem szemben, és azonnal lenyúlt pár, mostanra már kihűlt sült krumplit a tányéromról.

– Mi újság? – kérdezte, mintha mi sem történt volna.

Rábámultam (mint mindenki más az ebédlőben). Clem tovább evett, mintha észre sem venné.

– Csak hogy tudd, a podcastom bukó. Éhen halok… Miért nem szedtél több sült krumplit? – Clem maga elé húzta a tányéromat, és nekilátott a maradéknak. – Senkit nem érdekelnek a spermabékák.

– Herezacskóbékák – javítottam ki gondolkodás nélkül, majd pislogtam egyet, mert Clem eddig még egy fél szóval sem utalt az imént történtekre. – Millie tud rólad és Hugh-ról, ha esetleg nem lenne egyértelmű. – A vállam felett átpillantottam Hugh üres helyére. A diákok mostanra visszatértek saját, átlagos hangerőn folytatott beszélgetéseikhez. Clem kerülte a tekintetemet, és inkább a sült krumplimat bámulta.

– Az a narancsleves jelenet… nem vagyok rá valami büszke – mondta. – Vagyis… Úgy értem, Millie-nek minden oka megvan rá, hogy dühös legyen.

– Igen – mondtam.

– Csak… láttam, hogy leöntötte Hugh-t, és mérges lettem. Hugh utálja a koszt. – Közelebb hajolt, és halkan folytatta. – Ez azért van, mert amikor kicsi volt, betörtek a házukba, és egy csomó mindent elloptak… Csak éppen a rablók nem tudták eldönteni, hogy mi az igazán értékes, mert a szüleinek rengeteg olyan fura műalkotása van, ami mindennapi tárgynak tűnik. Így hát végül Hugh zsírkrétáit meg fa kisvonatát lopták el, meg Rogert, a kedvenc plüsselefántját, aztán szétverték a házukat. Bármilyen kosz vagy rendetlenség pedig erre az esetre emlékezteti…

– Komolyan? – kérdeztem tátott szájjal.

Clem rám vigyorgott, majd a későbbre tartogatott csokitortámra és sodómra irányította figyelmét.

– Dehogyis, te majom. Mindent elhiszel! Hugh egyszerűen csak furán rendmániás, és ki akartam állni mellette. – Mély levegőt vett. – Millie előbb-utóbb úgyis rájött volna, hogy van valami köztünk. Hugh már tervezte egy ideje, hogy szakít vele.

– És biztos vagy benne, hogy szeret téged? – kérdeztem. – Van egy régi mondás: ha veled megcsal valakit, téged is meg fog.

– Igenis szeret engem – mondta annyira magabiztosan, mintha csak azt jelentené be, hogy a nap minden reggel felkel – És én is szeretem őt. Olyan aranyos… És igaz, hogy egy kicsit komor, de csak azért, mert filozófus alkat.

Felhúztam a szemöldököm. Hugh nem volt buta, de fogadni mertem volna, hogy ha lehetősége adódik, boldogan lefizetett volna valakit, hogy gondolkodjon helyette.

– De mi lesz akkor, ha mégis úgy dönt, hogy újra összejön Millie-vel? Mindig is elválaszthatatlanok voltak. Emlékszel arra az évre, amikor Millie szülinapjára az egész klubhelyiséget teleaggatta rózsákkal, pár kórustagot pedig lefizetett, hogy egész nap kövessék, és szerenádot adjanak neki?

Ez volt az utolsó kísérletem arra, hogy Clemet ráébresszem: akármi is történik, Hugh és Millie együtt fognak megöregedni. Az iskolánkba tizenhárom és tizennyolc év közöttiek jártak, ők pedig már az első évben, kevesebb mint egy hét ismeretség után összejöttek. Olyanok voltak, mint két mágnes – a szájuk legalábbis. Biztosra vettem, hogy felnőttként összeházasodnak majd, és magas, szőke gyerekeik lesznek.

– Ha annyira szereti Millie-t, akkor miért ment bele ebbe az egészbe velem? – kérdezte Clem.

Láttam rajta, hogy nem hisz nekem, de folytattam:

– Feltűnési viszketegség. Azért, hogy bebizonyítsa: akármelyik lányt megszerezheti, ha akarja… Egy csomó okot fel tudnék még sorolni. – De semmi sem használt. Annyiszor próbáltam elmagyarázni Clemnek, hogy ez az egész rossz ötlet. Már akkor, amikor először elmondta nekem, kilenc hónapja, pont a nyári szünet előtt.

– Tőlem aztán ülhetsz itt tovább, és aggódhatsz azon, amit az előbb elmondtál – mondta Clem, miközben feltápászkodott. – Vagy eljöhetsz velem megnézni, hogy Hattie-nek van-e csokija, amit ellophatunk… Ha pedig túl sokáig gondolkodsz, egyedül fogom megenni az egészet!

Clem már el is tűnt, még mielőtt válaszolhattam volna neki. Elmosolyodtam, miközben az üres tányérjaimat a koszos edények begyűjtésére használt fémkocsira csúsztattam.

A barátságunk sok szempontból furcsa volt. Clem legalább annyira népszerű lehetett volna, mint Millie. Azonban a suli harmadik napján, amikor éppen egyedül ültem az ebédlőben, és önsajnálatba merülve azt kívántam, bárcsak hazamehetnék, Clem levágta a tálcáját velem szemben az asztalra.

– Azt hallottam, hogy Miss Bilson és Tyler edző régen jártak. Ez milyen undi már? – mondta, majd az asztalon átnyúlva elvett néhány sült krumplit a tányéromról.

Csak bámultam rá, nem értettem, mi történik.

– Tudod, honnan tudom? Állítólag tavaly valaki látta őket csókolózni. Pont a tanáriban, ahová bárki beláthat azon a hatalmas üvegajtón keresztül. Mármint, nekem nincs bajom az érzelmek nyilvános kifejezésével, de a tanároknak külön lakrészük van, ahol csókolózhatnak, apró konyhával meg minden…

Tovább beszélt, látszólag tudomást sem véve arról, hogy túl félszeg vagyok ahhoz, hogy válaszoljak. Mikor pedig végeztünk a vacsorával, közölte, hogy most pedig a szobájában fogunk lógni, és kifestjük a körmünket. Kis idő elteltével pedig kezdtem hálás lenni neki. El sem hittem, hogy épp velem akart lógni, amikor bárkivel barátkozhatott volna. El sem hittem, hogy engem is bevont.

Mikor már kényelmesen éreztem magam a társaságában, elkezdtem ténylegesen beszélgetni vele. Ő pedig csak mosolygott, és attól kezdve legjobb barátok voltunk.

***

Kisiettem az ebédlőből, Clem pedig a folyosón várt rám. Áthaladtunk a sötét, faburkolatú folyosón, majd megérkeztünk a trófeaterembe.

Az iskola legtöbb folyosója a trófeaterembe vezetett. Valójában nem is terem volt, hanem egy tágas, kör alakú helyiség, ami az előcsarnokot kötötte össze az iskola keleti és nyugati szárnyával. Greythorne igazgatónő rendszerint itt lézengett vacsora után, és tett róla, hogy a diákok csendben igyekezzenek az esti programokra. Ám jelen pillanatban az irodájában ült, jó messze innen, és valószínűleg éppen Millie-t oktatta ki arról, hogy egy rendes, tisztelettudó diák nem fenyegetheti a hűtlen barátját azzal, hogy megöli.

A trófeaterem másik végéből nyílt a hatalmas bejárati ajtó. Ezt minden este tízkor kulcsra zárták, bár a betörés veszélye különösebben nem fenyegetett minket. A Heybuckle Gimnázium ugyanis egy többholdnyi birtokon állt az angol vidék kellős közepén.

Magas, vastag kőfalak jelölték az iskola határait, sok, Clemhez hasonló ember bánatára, akik úgy gondolták, jó buli lenne kimászni – bár ami azt illeti, nem igazán volt hová szökni. A legközelebbi falu is több mint tíz mérföldnyire volt tőlünk, és csak busszal vagy taxival tudtunk eljutni oda.

Este tíz után tehát az iskola gyakorlatilag börtönné vált, ahonnan reggelig nem volt kiút, leszámítva persze a riasztóval felszerelt vészkijáratokat.

– Kicsit fura, hogy Mrs. Greythorne most nincs itt – bökött Clem a trófeaterem irányába, majd megállt.

– Igen, épp Millie-vel van elfoglalva…

Clem arcára furcsa, feszült kifejezés ült ki. Úgy tűnt, végre tényleg elgondolkodott azon, milyen következményekkel is jár, hogy meggondolatlanul beleszeretett Hugh-ba. Azt gondoltam, talán most majd észhez tér, és véget vet az egésznek.

– Remélem, azért Millie nem kerül nagy bajba – mondta Clem, és alsó ajkát harapdálva a hajába túrt, amitől az még inkább égnek állt. – Itt nem ő volt a hibás.

De Clem sohasem bírt sokáig komoly maradni. Pár másodperc alatt felélénkült, és blézerének zsebéből előrántotta a telefonját.

– Tuti, hogy már posztolt valamit erről az egészről online… alig várom, hogy lássam, hogy Millicent Cordelia Calthrope-Newton-Rose mit méltóztatott megosztani rólam. – Összeszorított szájjal görgetett. – Nem hiszem el… nem posztolt semmit…

– Miért tűnsz ennyire csalódottnak? – kérdeztem, és nem tudtam megállni, hogy ne mosolyogjak. Ezt nagyon szerettem Clemben. A sértések egyszerűen leperegtek róla, és sohasem érdekelte, ki mit gondol.

– Várjunk csak! – szólt Clem feltartott kézzel. – Meg is van. Uhh… kitett egy szörnyű fotót rólam, amire kis ördögszarvakat rajzolt. Uhh, van még itt jó pár másik is. Én a helyében jobban rászálltam volna a hajamra: most szörnyen fest, tisztára égnek áll. Hülyeség volt magamnak levágni, legközelebb ne hagyd, hogy én csináljam. – Clem egy pillanatra abbahagyta az elemzést, és rám nézett. – Mi van, ha véletlenül lájkolok valamit Millie oldalán? Hadd használjam a telefonodat!

– Le van merülve.

Már egy ideje üres volt az aksi, de még nem jutottam el odáig, hogy feltöltsem. Nem éreztem szükségét, hogy az iskolatársaimnak üzengessek, amikor mindennap találkoztunk. Anyu pedig rászokott, hogy az e-mailt használja SMS-ként, és mindenféle fura újságcikket küldözgetett, például arról, hogy azok az emberek, akik egyenesen az üvegből isszák az almaecetet, száz évig is élnek.

Pár évvel ezelőtt az iskola megpróbált bevezetni egy szabályt, amely szerint napközben le kellett adnunk a telefonjainkat. Engem nem igazán érdekelt, de a többi diák nagy hűhót csapott, amivel a suli nem sokat törődött, egészen addig, ameddig a Regia Klub közbe nem avatkozott. A Regia Klub igazi neve Sodalitas Regia volt, ami latinul királyi titkos társaságot jelent, de az évek során a latin és az angol összekeveredett. Ez is egyike volt Heybuckle sok furcsa hagyományának: egy „titkos társaság”, ami kizárólag kiválasztottakból, az iskola leggazdagabb, több száz évre visszamenő családi vagyonnal rendelkező diákjaiból állt. A suliban gyakran vicceltek azzal, hogy valójában a Regia Klub irányítja a Heybuckle-t, hiszen ha ők utasítottak valamire, azt meg kellett tenned – a tanárokat is beleértve. A klubtagok később állítólag mind magas beosztásban helyezkedtek el: pénzintézeteknél, a sajtóban, neves ügyvédi irodáknál vagy a kormányzatban. A régebbi tagok befolyását használták ki, akik természetesen örömmel segítették az újoncokat a legjobb karrierlehetőségek elérésében.

A Regia Klub tehát teleragasztotta az iskolát olyan szlogeneket hirdető plakátokkal, mint A REGIA KLUB NEM TÁMOGATJA A FASIZMUST, vagy A TELEFONUNK BIRTOKLÁSA EMBERI JOG. És láss csodát: hirtelen mindenki magánál tarthatta a telefonját, feltéve, ha az nem csörgött óra közben. Ezt követően a Heybuckle megpróbálkozott a wifi korlátozásával, hogy megnehezítse az internetelérést, de valaki rájött, hogyan lehet feloldani a korlátot, így már mindenki annyi szennyet posztolhatott a közösségi oldalakra, amennyit csak akart, ezt a szabadságot pedig Millie teljes mértékben ki is használta.

– Mindegy, majd jobban vigyázok – mondta Clem, újra a telefonját bújva.

– Jess – szólalt meg valaki a hátam mögött.

Hátraperdültem. Summer Johnson – egyszerű név, hozzám hasonlóan ösztöndíjas diák – közeledett a könyvtár irányából. Szőke haját magas, szoros lófarokba fogta, barna szemének átható tekintete pedig rám szegeződött. Természetesen kihagyta a vacsorát, hogy tanuljon. Ez a lány soha nem pihent.

Már késő volt úgy tenni, mintha nem hallanám, egyébként pedig tudtam, hogy a beadandónkról akar beszélni velem. Summerrel közösen kellett megírnunk egy novellát tehetséggondozásra: ez egy kötelező szakkör volt, ami csak az időnket vesztegette. A Heybuckle rengeteg olyan „extrát” kínált, amit a régi sulim nem, olyan dolgokat – mint például a méhészklub vagy az autóklub –, amelyeket aztán beleírhattunk az egyetemi jelentkezésünkbe, hogy kitűnjünk. Pár évvel ezelőtt az iskolatanács aggódni kezdett, hogy túl sok a diák, aki nem vesz részt tanórán kívüli foglalkozásokon. Ezért úgy döntöttek, hogy a felső két évfolyamtól elvesznek egy-egy értékes lyukasórát, és helyette kötelező szakkört vezetnek be. Választhattunk a tehetséggondozás és az önkénteskedés közül.

Azért nem az önkénteskedést választottam, mert nem volt beleszólásunk, hogy milyen feladatkört kapunk. A kertészkedéssel, mondjuk, nem lett volna bajom, de a lehetőségek között szerepelt például az öregek otthonában való munka is, én pedig nem akartam megkockáztatni, hogy emberekkel kelljen csevegnem.

Így hát a választásom a tehetséggondozásra – vagy ahogy mindenki hívta, a TG-re – esett. Ahhoz, hogy bekerüljünk, meg kellett jelölnünk, mi az a „tehetségünk”, amit másokkal megoszthatunk – én azt mondtam, az írás –, illetve meg kellett jelölnünk néhány tárgyat, amelyekből gyengébben teljesítünk – én például csapnivaló vagyok matekból. Ezek alapján beírhatjuk majd az önéletrajzunkba a „korrepetálást”, és lám, egyetlen diák sem hagyja el a Heybuckle-t sokoldalú tapasztalat nélkül.

Summer vetette fel, hogy a TG-beadandónk krimi legyen, de órákig vitatkoztunk a történet irányán, és azon, hogy milyen elemek szerepeljenek benne – én rengeteg random, bolondos részletet akartam, Summer pedig alapvetően az olvasóinkat akarta halálra untatni.

Ha bármi másról lett volna szó, csak ráhagytam volna, de az írás esetében nem. Ez azon kevés dolog közé tartozott, amelyben tényleg magabiztosnak éreztem magam.

– „Segítség”? – idézte Summer fogcsikorgatva. Szoknyája éppen térd alá ért, tökéletesen igazodva az iskola öltözködési szabályzatához.

Vállat vontam.

– Szerintem jó kis kiegészítés.

– Ennek egy komoly novellának kéne lennie…

– A TG az égvilágon senkit nem érdekel – vágott közbe Clem, a telefonjából felpillantva.

Summer felmordult, akár egy medve.

– Szerintem ötletes, amit írtam – mondtam.

– A gallyas rész nem ötletes – förmedt rám Summer –, hanem nevetséges. Miféle gyilkos öl meg valakit, majd marad a helyszínen azért, hogy összeszedjen egy csomó gallyat, amiből aztán kirakja, hogy SEGÍTSÉG?

– A kreatív fajta – válaszoltam, és igyekeztem legyűrni a frusztrációmat. Nagyon büszke voltam az ötletemre: a történetünkben a hullát egy erdőben találják meg, tőle karnyújtásnyira pedig a SEGÍTSÉG szó áll gallyakból kirakva. Tetszett gondolat, hogy annyira bizarr elképzeléssel rukkoltam elő, ami a Heybuckle-ben senki másnak nem jutna eszébe.

Summer szemei fennakadtak, én pedig azon tűnődtem, mi lenne, ha véletlenül beleragadnának abba a hatalmas agyába, és úgy maradnának.

– Nem vagyok hajlandó beleírni ezeket az abszurd részleteket. Éppen elég, hogy a gyilkos fegyver egy iskolai kupa.

– Hé, szerintem az tök jó ötlet – mondtam. Váratlanul jutott eszembe, amikor Clem egyik lacrosse-meccsére tartva éppen a trófeatermen haladtam át.

– Uhh, Millie kirakta sztoriba az erőspaprikás esetem – szólt közbe Clem. Hasa hangosan megkordult, megtörve a folyosó csendjét. – Gyerünk már, Jess, ha most azonnal nem eszem egy kis csokit, éhen fogok halni. Annyira éhes vagyok, hogy akár tíz erőspaprikát is meg tudnék enni, még ha tejbe is kéne fojtanom magam utána.

– Le is szúrhatták volna a pasast – mondta Summer karba tett kézzel, mit sem törődve Clem közbeszólásával –, de nem. Fejbe verik egy kupával.

– Most akkor átmásolod, vagy nem? – kérdeztem, elveszítve a türelmemet.

Summerrel felváltva firkáltunk le egy-egy részletet, amit aztán hozzáadtunk a közös történethez. Könnyebb lett volna egy online szövegszerkesztő programmal dolgozni, de Mrs. Henridge-nek volt egy furcsa szabálya a kreatív írással kapcsolatban. Azt mondta, ha nincs kézzel írva, akkor nem is számít, hiszen a történelem legtehetségesebb írói is mind kézzel írták a történeteiket. Summer vállalta, hogy a végső változatot letisztázza a piros spirálfüzetébe, hogy jól nézzen ki, majd óvatosan kitépi a lapokat, és leadja őket.

Summer orrcimpái kitágultak, és az ajkába harapott. Egy pillanatnyi hallgatás után fújtatott egyet.

– Rendben van. Találkozzunk a könyvtárban holnap reggel, hogy néhány utolsó simítást végezzünk az én részeimen, aztán óra előtt átmásolom – mondta eltorzult arccal, mintha a szavak fizikai fájdalmat okoznának neki, majd peckesen felsietett a lépcsőn.

– Ennek a lánynak aztán bőven akad problémája – jegyezte meg Clem, ahogy utánanézett.

3.

Hugh soha nem volt szimpatikus nekem. Egy görénynek tartottam, már akkor is, amikor még nem járt Clemmel. Azt hiszem, már a találkozásunk pillanatában ellenszenves volt nekem, a legelső közös óránktól kezdve, amikor kínos ismerkedős feladatokat kellett csinálnunk együtt.

Jól emlékszem a pillanatra, mert már akkor bántam, hogy elfogadtam a Heybuckle Gimnáziumba szóló ösztöndíjamat. Az iskolaépület túl puccos volt, az egyenruha pedig túl merev. Az öt évfolyamra összesen csak hatszáz diák járt, ami miatt nehéz volt beleolvadni a tömegbe. Ráadásul ott volt az a sok furcsa szokás, például hogy minden negyedév első napjának hajnalán fel kellett kelnünk, és égő gyertyával a kezünkben megmásznunk a közeli dombot úgy, hogy a gyertyaláng ne aludjon ki. Ha pedig rajtakaptak, hogy a gyertyánk nem ég, le kellett mennünk a dombról, és újrakezdeni.

Amikor először próbáltam, nagyon fújt a szél, ezért ötször kellett megmásznom a dombot sárosan, fáradtan, és a könnyeimmel küszködve.

A legrosszabb azonban az volt, amikor elmondtam, hogy Jesmindernek hívnak, mire válaszul rengeteg zavarodott pillantást kaptam, mintha nem is hinnék el, hogy létezik ilyen név.

Hiányzott a régi londoni iskolám, ahová jól beilleszkedtem, ahol a többiekkel együtt nőttünk fel, és közösen nevettünk a basáskodó szüleinken.

Az ismerkedős feladat közben Hugh állandóan Millie-t leste, és egyértelműen nem akart velem párban lenni. Kérdéseket kellett volna feltennünk egymásnak, hogy aztán bemutathassam őt az osztálynak, ő pedig engem. De eddig csak én kérdeztem.

– Hová valósi vagy? – kérdezte végül, és közben egy vonalzóval apró papírgöngyöleget pöckölt Millie fürtjei közé. A lány szikrázó szemmel fordult hátra, Hugh pedig elvigyorodott.

– Öhm… Londonba – válaszoltam, a székemen fészkelődve.

Összehúzott szemöldökkel végigmért.

– Nem. Honnan jössz?

– Londonból – ismételtem összeszorított fogakkal. Értettem, hogy valójában mire kérdezett rá, de nem volt igaz, amit hallani akart: tényleg londoni voltam. Ott születtem, ott nőttem fel. Soha nem jártam Indiában.

Másképp próbálkozott:

– Honnan jöttek a szüleid?

– Londonból – válaszoltam újra. Mindketten Londonban születtek, bár apukám kétéves koromban meghalt.

– Nem, úgy értem, valójában honnan származol? Honnan jött a családod?

Ezen a ponton úgy döntöttem, kevésbé lesz fárasztó, ha hagyom, hogy sztereotipizáljon.

– Indiából. Pandzsáb tartományból.

– Miért nem ezzel kezdted? – forgatta a szemét.

Amikor elérkezett az idő, hogy bemutassuk egymást az osztálynak, én elmesélhettem mindenkinek, hogy ő Hugh Henry Van Boren, aki egy nap majd herceg lesz, és hogy egy tízszobás vidéki kúriában nőtt fel, és van két kutyája meg három macskája.

Ő pedig elmesélhette mindenkinek, hogy engem Jasminther Valaminek hívnak, és indiai vagyok.

***

Heti egy TG-órám volt. Mrs. Henridge tartotta, aki még csak szeptember óta dolgozott a Heybuckle-ben, de máris az iskola részévé vált, szigorúságával pedig hírnévre tett szert: ő volt a tanár, aki úgy osztogatta a büntetést, mint a cukrot. Csíkos kosztümöt hordott, és olyan hangja volt, mint egy ködkürt, amit arra használt, hogy elnyomja Summer érveit arról, hogy a velem közös novellaírás miért időpocsékolás.

Summer már a teremben volt, amikor megérkeztem, és az első sorban ült. Kurtán felém biccentett.

– Jess – üdvözölt.

– Summer – válaszoltam.

A beszélgetéseink nagy része így zajlott. Az, hogy az évfolyamunkban egyedül mi voltunk ösztöndíjasok, még nem jelentette, hogy volt bennünk bármi közös. Ahogy természetesen azt sem jelentette, hogy barátkoznunk kellene.

A középső sorban ültem le, egyedül. A kötelező szakköröm időpontja kedd délutánra esett, amikor Clemnek lacrosse-edzése volt. Utáltam nélküle órára járni, mert ilyenkor nem volt kivel beszélgetnem. De az osztályterem a sportpályára nézett, így legalább figyelhettem, ahogy a pályán rohangál, szupergyorsan kerülgetve a többieket.

Utánunk Arthur Applewell érkezett meg. Alacsony volt, fakóbarna hajjal, és keveset beszélt. Ha csak tehette, nem ment napra, ezért bőre a savanyú tej színére emlékeztetett. Arthurt ikertestvére, Annabelle Applewell követte – kizárólag Annabelle, sohasem Annie: egyszer ezért még egy tanárra is ráförmedt –, aki a padsorom másik végében ült le, majd elővette a körömreszelőjét. Az ikrek ritkán vettek tudomást egymás létezéséről.

A Heybuckle-ben eltöltött első három évem során Annabelle volt az egyik szobatársam a négy férőhelyes hálóteremben. Amikor pedig felkerültünk ötödikbe, ahol már csak egy emberrel kellett osztoznunk a szobán, őt tették be mellém. És bár már jó ideje éltünk egymás közelében, az alapdolgokon kívül – például hogy horkol, szeret festeni, pletykálni, meg a pénzével hencegni – alig tudtam róla valamit. Mindig normális volt velem, de soha nem vette a fáradságot, hogy barátkozni próbáljon. A barátai hozzá hasonlóan mind hangosak, magabiztosak és feltűnően gazdagok voltak.

Régen neki is fakóbarna volt a haja, mint a testvérének, de az idei iskolakezdésre hidrogénszőkén érkezett. Hétvégenként, amikor a saját ruháinkat hordhattuk, Annabelle tetőtől talpig dizájnerholmikat viselt, ügyelve arra, hogy az egyes darabokon mindig jól látható legyen a Gucci, Prada vagy Chanel márkanév. Beszédében a felsőbb körök akcentusát utánozta, ellentétben Arthurral. Ha ideges volt, az akcentust elhagyta, szavainak végét pedig elharapta, felfedve azt az énjét, aki egy átlagos, kelet-londoni ikerházban nőtt fel. Nekem ilyenkor volt a legszimpatikusabb.

Applewelléket mindig is érdekes családnak tartottam. Z-listás celebek ügyvédjeiként Mr. és Mrs. Applewell egykor átlagosan kerestek, ám néhány évvel ezelőtt megnyertek egy nagy horderejű ügyet, amitől megnégyszereződött a nettó vagyonuk. Úgy tűnt, a klienseik bulvárkultúrájából rájuk is átragadt valami. Öt gyerekük volt: négy lány és egy fiú, és mindegyikük keresztneve A-val kezdődött, a monogramjuk pedig AA volt. Mint az Anonim Alkoholisták csoportja. Vagy a ceruzaelem.

Hugh utolsónak érkezett, mögötte pedig legjobb barátja, Tommy Poppleton lépett a terembe. Tommynak sötét, kócos haja volt és zöld szeme, amivel úgy nézett rád, mintha tudna egy jó viccet, amit csak azért sem mond el neked, és én sokkal helyesebbnek tartottam őt Hugh-nál. Ingének ujját feltűrve hordta, és enyhe, édeskés verejtékillat lengte körül, ami undorítóan hangzik, de kicsit mindig elgyengült tőle a térdem.

Hogy eljussanak a hátsó sorban kiszemelt helyükre, a padom mellett kellett elhaladniuk. Hugh a telefonját babrálta, és ügyet sem vetett rám. Tommy azonban rám mosolygott, amit egy ajakrándítással viszonoztam. Volt pár közös óránk, de soha nem találtam elég jó ürügyet arra, hogy szóba elegyedjek vele.

Az ablakon keresztül megpillantottam Clemet, aki apró malomkörzéseket végezve éppen bemelegítést tartott a lacrosse-csapatnak. Reméltem, hogy képes lesz vigyázni magára. Millie-vel egyszínű mezt viseltek, ami azt jelentette, hogy egy csapatban lesznek, ám nem voltam biztos abban, hogy ez garantálni fogja Clem biztonságát.

Millie egy héttel korábbi jelenete az ebédlőben arra késztette Hugh-t és Clemet, hogy nyilvánosan is járni kezdjenek. Folyton leszidták őket, mert a folyosón csókolóztak. Alig találkoztam Clemmel, de megpróbáltam örülni nekik – még úgy is, hogy az állandó turbékolásuktól felfordult a gyomrom. Hugh még azon sem veszett össze Clemmel, hogy véletlenül beleejtette a táskáját a sárba.

Eközben Millie időzített bombaként járkált, amely csak a megfelelő pillanatot várja, hogy felrobbanhasson. Lehajtottam a fejem a folyosón, amikor láttam, hogy közeledik, és reméltem, hogy elfelejti, hogy tudtam Clemről és Hugh-ról. Sajnos nem tudtam azonban elkerülni a barátait, akik mind gúnyosan mosolyogtak rám, ha megláttak, mintha tudnák, hogy Millie bosszút forral.

Éles sípszó hallatszott odakintről. Elkezdődött a lacrosse- meccs.

Summer hátralökte a székét, és megfordult.

– Itt a kész novella – mondta, egy köteg papírt a kezembe nyomva.

Gyorsan átfutottam az oldalakat, és meggyőződtem róla, hogy nem vert át, és nem felejtette el beleírni a gallyakat, a trófeát meg a testhelyzetet.

– Rendben van – válaszoltam, visszanyújtva neki a lapokat.

Elégedetten elmosolyodott, és Mrs. Henridge asztalára tette a történetet.

Kintről egy sikoly hallatszott, majd még egy. Millie fellökte Clemet, és most a földön birkóztak. Az edző a sípját fújta, de ez egyik lányt sem érdekelte.

Mindannyian az ablakokhoz siettünk, hogy jobban lássuk, mi történik, kivéve Arthurt, aki ülve maradt. Egy pillanatra felfigyelt a zűrzavarra, majd rögtön vissza is mélyedt a gondolataiba.

Felszisszentem, amikor Millie felülkerekedett, és manikűrözött körmeivel felszántotta Clem arcát. Clem felordított, és lelökte magáról Millie-t. Lacrosse-ütőik elhagyatottan hevertek a földön.

– Igazán semmi szükség rá, hogy így harcoljanak értem – jelentette ki Hugh hatalmas vigyorral az arcán, leheletével bepárásítva az ablakot.

– Akkora egy segg vagy! – förmedt rá Summer.

– Az enyémbe legalább nem dugtak seprűnyelet – vágta rá Hugh anélkül, hogy ránézett volna.

– Én még eltávolíthatom azt a seprűnyelet, de te, Hugh Henry Van Bóvli, mindig is egy segg maradsz.

Elismerő mosollyal fordultam meg, Summer tekintetét keresve, de Tommyét kaptam el helyette. A szája szélét harapdálva próbálta visszatartani a nevetést. Gyorsan elkaptam a tekintetem, és a plafont kezdtem bámulni, hogy erőt vegyek magamon, és elfojtsam a feltörni készülő kuncogást.

Clem és Millie még mindig verekedtek, engem pedig annyira lefoglalt a legjobb barátom testi épségéért való aggódás, hogy észre sem vettem, amikor Mrs. Henridge belépett a terembe.

– Jó napot mindenkinek… mi olyan érdekes? – Mrs. Henridge tűsarkújában az ablakhoz csattogott. – Ó, édes istenem, miért nem választják szét őket? Mit művel az a tanár?!

Az edző egyértelműen nem akarta őket szétválasztani. Talán a harapásveszély miatt, amiért két marakodó kutya közé sem szerencsés beállni. Végül sikerült egy nagy vödör vizet kerítenie, amit a lányok nyakába öntött, mint ahogyan azt a kutyáknál szokás.

Sikításukat valószínűleg a legközelebbi faluban is hallani lehetett.

– Rendben, gyerekek, azt hiszem, elég izgalom volt ez mára – mondta Mrs. Henridge, megvetően sandítva az edző irányába. – Kezdjük el az órát.

Hátrafordultam. Hugh már a helyén ült, és magában somolyogva a tankönyveit igazgatta, tollát, ceruzáját meg vonalzóját pedig precíz, egyenes vonalba rendezte.

Rajtakapott, hogy nézem, és volt valami a tekintetében, amit akkor még nem tudtam mire vélni.

Az az óra volt az egyik utolsó alkalom, amikor még élve láttam őt, és azt hiszem, ezért maradt meg bennem ennyire az arckifejezése. Csak jóval később jöttem rá, hogy mi is volt annyira furcsa a tekintetében.

Amikor ránéztem, arra számítottam, hogy aggodalmat látok majd a pillantásában, hiszen Clemet majdnem megverték.

Ám Hugh szemében diadal lángolt.

4.

Clemet és Millie-t a délután hátralévő részére elkülönítették, Tyler edző pedig a szokásos büntetését rótta ki rájuk: az iskola összes labdáját meg kellett tisztítaniuk. A büntetés órákat vett igénybe, a munkának pedig semmi haszna nem volt, a labdák ugyanis másnap ugyanolyan piszkosak lettek. Ez az egész feladatot különösen kegyetlenné tette.

A vacsora hatkor kezdődött. Clemnek megengedték, hogy velem egyen az ebédlőben, azzal a feltétellel, hogy pontban hat ötvenkor megkezdi a büntetését.

– Hülye liba – morogta Clem. A spagettijébe döfte, majd megcsavarta villáját, nem törődve azzal, hogy Millie mögötte ül, és szúrós pillantását a hátába fúrja. – Most komolyan, ezzel a dühös arccal egészen olyan, mint egy pipacspirosra vert ülep. Már rég túl kéne lennie az egészen, nem pedig megtámadni engem lacrosse-on. Még csak időm sem volt, hogy úgy döntsek, ezentúl pacifista leszek, és egyetlen ujjal sem nyúlok hozzá… Mondjuk, elég vicces lett volna ezzel teljesen összezavarni.

Éppen meg akartam jegyezni, hogy még csak egy hét telt el azóta, hogy Millie szívét igen nyilvánosan összetörték, amikor három elsős fiú a padokra felállva hátat fordított a tanári asztalnak, majd letolták a nadrágjukat. Az ebédlőben kitört az ujjongás, és a diákok dobolni kezdtek az asztalokon evőeszközeikkel.

– Regia Klub! Regia Klub! – kántálták.

Próbáltam nem forgatni a szemem. A Regia Klub nem elégedett meg azzal, hogy saját kényelmének érdekében befolyásolja a dolgokat a Heybuckle-ben, amiből váratlan bónuszként néha az iskola többi tagja is profitált, mint például a telefonos esetnél, vagy éppen az ötödikesek klubhelyiségének idő előtti – még a lepukkant tanáriét is megelőző – felújításának köszönhetően, amiről azt pletykálták, hogy a klub intézte. Nem, ez a kiválasztottakból álló elit időről időre ráadásként anonim üzeneteket vagy leveleket is küldözgetett a Heybuckle többi tanulójának, és egy-egy kihívást intézett hozzájuk. Rettegtem attól, hogy egyszer ilyen üzenetet kapok, a kihívások ugyanis gyakran utasítottak olyan dolgokra, mint a meztelen fürdőzés atóban, vagy a klubhelyiségben való rohangálás ruha nélkül. Akárki is volt az ötletgazda, egyértelműen az emberek levetkőztetését tartotta a világ legviccesebb dolgának.

A kihívások általában inkább kínosak, mintsem veszélyesek voltak. Viszont ha nem vállaltál be egy kihívást, akkor vissza kellett lépned. Ebben az esetben elterjesztettek rólad valami kellemetlen pletykát, vagy esetleg egy hétre megtiltották az osztályodban mindenkinek, hogy hozzád szóljon. A kihívottak csak nagyon ritkán léptek vissza, mert bár az ezért járó büntetés elméletben szelídnek tűnhetett, a gyakorlatban nem volt az. Egy bentlakásos iskolában pedig képtelenség volt elmenekülni előle.

Azt hiszem, Greythorne igazgatónő megpróbálta feloszlatni a Regia Klubot, mondván, hogy engedetlenségre és zaklatásra buzdít, de a Klub ősi tradíció volt, legalább olyan régi, mint maga az iskola, így nagy valószínűséggel még akkor is létezni fog, amikor Mrs. Greythorne már nem lesz.

A hátsójukat mutogató fiúkat az igazgatónő irodájába küldték, ami cseppet sem törte meg őket, ugyanis az ebédlő közönsége még mindig éljenzett és tapsolt nekik.

– Fogadni merek, hogy csak mondatokat kell majd írniuk, vagy ilyesmi – mormogta Clem, ahogyan a fiúk elhaladtak mellettünk. – Nem pedig fizikai munkát végezniük, mint nekem.

Hat harminckor Clemmel elhagytuk az ebédlőt. A szobájába indult, hogy az egyenruháját egy túlméretezett melegítőre cserélje.

– Legalább arra nem kényszerítenek, hogy narancssárga overallt vegyek fel – mondta. – Szörnyű kontrasztban lenne a vécékefeszerű hajammal.

A saját hálómba tartottam, és alig vártam, hogy visszatérjek a fordulóponthoz a thrillerben, amit éppen olvastam. Ám amikor a háló ajtajának közelébe értem, dühös hangokat hallottam, amelyeket még a vastag tölgyfa ajtó sem tudott elfojtani.

Mikor beléptem, láttam, hogy Annabelle áthívta a barátnőjét, Lucy Huangot. Viszonylag jól ismertem Lucyt, mert valahogy mindig minket választottak ki arra, hogy vidámságot tettetve, hamis mosollyal az arcunkon az iskola prospektusában szerepeljünk. Ha pedig annyi pennym lenne, ahányszor tényleg a Heybuckle Gimnázium ragyogó zöld gyepén csevegtem a kisebbségi diákokból álló baráti társaságommal, olyan gazdag lennék, mint most – vagyis még mindig hihetetlenül szegény.

De mert Summerrel sem akartam csak azért barátkozni, mert mindketten ösztöndíjasok voltunk, így Lucyvel sem akartam csak azért jóban lenni, mert mindketten a kisebbségi diákok csekély létszámú táborát erősítettük. Lucy még Annabelle-nél is pletykásabb volt, és valószínűleg épp olyan gazdag is.

Annabelle és Lucy elhallgattak, amikor beléptem a szobába. Egyértelműen nem akarták, hogy meghalljam, akármin is veszekedtek. Valami olyasmi lehetett a téma, hogy vajon ez vagy az a celeb-e a helyesebb. Annabelle rengeteg híres embert ábrázoló plakátot ragasztott az ágya mellé, bár elvileg semmit nem volt szabad kitűznünk a falakra. A szobánk rá eső részét ellepték a műanyag zacskók, mert kedvtelésből több száz font értékben rendelt ruhát, majd miután felpróbálta őket, visszaküldte, ami nem tetszett neki.

Tudatában annak, hogy nem látnak szívesen, úgy döntöttem, átténfergek a könyvtárba. Egy ideig eltartott, amíg összeszedtem a könyveimet, aztán elég sokáig kerestem a számológépemet, mire eszembe jutott, hogy Clem kölcsönkérte, de nem adta vissza. Annabelle odadobta az övét, egyértelműen azért, hogy végre eltűnjek.

Útban a könyvtár felé a folyosók kísértetiesen csendesnek tűntek; lépteim visszhangzottak a fényesre polírozott parkettán. A legtöbben valószínűleg még vacsoráztak, a szobájukban vagy a klubszobában lógtak. Hideg fuvallat bizsergette meg a nyakamat. A Heybuckle régi épület volt, a tanulók számához képest túl nagy. Rengeteg volt az üres hely, sok a használaton kívüli tanterem. Úgy éreztem, mérföldekre vagyok a legközelebbi diáktól, egészen addig, ameddig egy lépcsősorhoz nem értem, ami a főfolyosóra vezetett, és aminek az aljáról kísérteties hangok szálltak felém. Megtorpantam, amikor felismertem Millie affektált hangját.

– Hagyd ezt abba! – sziszegte, hangja visszaverődött a lépcsőház falán.

Egy pillanatig haboztam, hiszen nem akartam, hogy Millie, és az, akivel beszélgetett megtudják, hogy már nincsenek egyedül, viszont a hallgatózásra érzett, ellenállhatatlan késztetés a padlóhoz ragasztotta a lábam. Az órámra néztem: hat negyvenhatot mutatott. Millie jól kicentizte, hogy időben odaérjen a büntetésre.

– De eddig mindig hagytad, hogy segítsek – válaszolta egy fiúhang, amit nem ismertem fel. A lépcsőház nagyon visszhangzott, a Heybuckle-ben pedig az összes fiú egyformán beszélt, úgy artikulálva, mintha magától a királynőtől vettek volna beszédtanórákat. – Bármit megtennék érted…

– Tedd már túl magad ezen a hülye kis fellángoláson! – förmedt rá Millie. – El fogok késni miattad a büntetésről. Tűnj az utamból…

– Mi változott? – kérdezte a fiú, most már sürgető hangon. – Csak mondd meg, és én kijavítom…

– Tűnj már el az utamból!

Egy nyögés, majd egy ajtó csapódása hallatszott.

– Ez fájt! – szólalt meg a fiú, de ha Millie-hez beszélt, a lány már nem volt ott. Még vártam pár másodpercig, mielőtt elindultam, de mire leértem, a lépcsőház már üres volt.

Gyorsan kivertem a fejemből a beszélgetést, és örültem, hogy Millie esze a változatosság kedvéért nem azon jár, hogyan álljon bosszút Clemen. Bárki más halálosan kíváncsi lett volna, hogy kicsoda Millie titkos hódolója, de engem nem érdekelt. Clem könnyed kis románca Hugh-val pont elég drámát termelt számomra.

Az este további részét azzal töltöttem, hogy a matekházim felett ülve megpróbáltam nem kitépni a hajam. Mivel egy bentlakásos iskolában voltunk, és nem mentünk haza, azt hihetné az ember, hogy nem kaptunk házi feladatot.

Na, ez nem igaz. Ugyan „feladványnak” hívták, de egy alma mindig is alma marad, akkor is, ha körtének nevezed.

A matekházi, amit kaptam, szörnyű volt – mintha ragacsos szirupon próbáltam volna átgázolni, hogy eljussak a megoldáshoz. Tudom, hogy nem én vagyok a legélesebb kés a fiókban, de azért nem vagyok reménytelen eset. Egészen jó a memóriám. Nem fotografikus vagy ilyesmi, de kifejezetten jól emlékszem dolgokra. Így nyertem el az ösztöndíjamat is: sok régi felvételi feladatsort oldottam meg felkészülésként, a valós vizsgán pedig ugyanazok a kérdések szerepeltek.

Clem nem értette, miért foglalkoztam annyit a matekkal.

– Az angolt jobban szereted, mit számít, hogy rossz vagy matekból? – kérdezte mindig.

De nekem számított. A Heybuckle-ben mindenki úgy viselkedett, mintha zseni lenne, még akkor is, ha valójában nem volt az. Úgy tűnt, a „tettesd, amíg igazzá nem válik” volt az iskola nem hivatalos mottója, egy olyan képesség, amely nekem nem adatott meg. Arról mindenki hallgatott, hogy az iskola legtöbb diákjától az igazzá válás szimplán annyit követelt, hogy türelmesen várják a napot, amikor a szüleik végre szereznek nekik valami jó állást az egyik barátjuknál. Én pedig mögöttük bukdácsoltam, és folyton úgy éreztem, hogy bizonyítanom kell, megérdemelem a helyem a Heybuckle-ben – még akkor is, amikor jobb dolgozatokat írtam, mint az osztály fele. A Clemhez hasonló emberek abban a tudatban éltek, hogy a sors tartozik nekik, így az élet ennek megfelelően bánt velük. A hozzám hasonló emberek tudták: ők tartoznak a sorsnak.

Anyu azt mondta, hogy a Heybuckle megadja majd nekem azokat a lehetőségeket, amelyeket ő nem kapott meg. Tizenhat évesen hagyta ott az iskolát. A családunkban akkoriban szóba sem jöhetett az egyetem, a szülei pedig úgy gondolták, hogy a munka, legyen az bármilyen, pénzt hoz, amire nagy szükségük volt. A nagyszüleim nem tudtak angolul, csak pandzsábiul beszéltek. Amikor még éltek, tört pandzsábit használva szenvedtem végig a beszélgetéseinket, és egyikünk sem értette meg soha rendesen a másikat. Aztán meghaltak, így nem volt többé okom rá, hogy pandzsábiul beszéljek. Lassacskán elfelejtettem a nyelvet, így velük együtt elenyészett az utolsó valódi kötelék, ami Indiához fűzött. Furcsa határvonalon lavíroztam. Az emberek nem tekintettek igazi angolnak, de Indiában nem tudtam volna beilleszkedni az angolságom miatt.

És minél többet láttam a Heybuckle-ben, annál világosabbá vált számomra, hogy én még így sem kaptam meg ugyanazokat a lehetőségeket, mint a többi diák. Ők a szüleik támogatásával elmehettek világot látni. Kereshettek olyan munkát, amit imádtak, de nem fizetett sokat, mert tudták, hogy a valós bevételüket a szüleik biztosítják majd. Nekem okosan, gyakorlatiasan meg kellett terveznem, hogy mibe vágok bele a jövőben. Nekem nem volt biztonsági hálóm.

Úgyhogy igenis fontos volt a matek.

Egész este a házi feladatommal szenvedtem a könyvtárban. A diákok ki-be szállingóztak, én pedig lehajtott fejjel igyekeztem fókuszálni. Záráskor összeszedtem a holmimat, és visszaindultam a szobámba. Az utam az ötödikesek klubszobája mellett vezetett el. A diákok falkában özönlöttek kifelé, és indultak a szobáik felé. Köztük volt Clem szobatársa, Hattie Fritter is, aki félszegen csatlakozott hozzám, mert egy irányba mentünk.

Hattie jóravaló, kedves lány volt, aki imádott túrázni, meg úgy általában mindent, ami a természettel kapcsolatos. Csendes volt, ahogyan én is, így aztán nem nagyon beszélgettünk. A szobám előtt elköszöntem tőle, majd halkan beléptem az ajtón. Annabelle már aludt, ami furcsa volt, mert általában sokáig fent maradt és SMS-ezett. Így hát sötétben készültem a lefekvéshez.

***

Másnap a reggelinél találkoztam Clemmel. Az ebédlőben különös hangulat uralkodott. A legtöbben a megszokott módon beszélgettek meg nevetgéltek, de néhány diák arca komoly volt, és ijedt.

Leültünk az egyik hosszú asztalhoz. Közben mintha lassú tűz terjedt volna az ebédlőben, a diákok arca sorra elsötétült. Kate Dulfity, akinek a családja egy 1800-as évek elején alapított luxus ékszerboltlánc tulajdonosa volt, sétált el mellettünk egy nagyobb csapat társaságában. Szeplős volt, tűzvörös hajjal, és arca mindig kissé gondterheltnek tűnt, mintha keresne valamit, és valószínűleg keresett is. Hihetetlenül szétszórt volt, hírhedt arról, hogy iskolaszerte mindenét elhagyta: a vizeskulacsát, a táskáját, a laptopját. Nem ismertem túl jól, de együtt jártunk matekra, és Clem egyik barátja volt a lacrosse-edzésekről. Clem mesélte, hogy a lacrosse-os lányok gyakran adtak meg Kate-nek egy órával korábbi időpontot, amikor találkozni akartak vele, mert nem volt semmi időérzéke – valószínűleg azért, mert a telefonját és az óráját is elhagyta valahol.

– Szia, Kate! – szólította meg Clem. – Mi történik?

Kate megállt, mire a barátai is megtorpantak, és egészen közel húzódtak egymáshoz, mintha úgy biztonságosabb volna.

– Nem igazán tudom – válaszolta kissé idegesen. – A Regia Klub felfestette az iskola logójának egy… erőszakos változatát az egyik ritkán használt folyosó falára. Elég különös csíny ez tőlük – általában szeretik, ha van közönségük, nem igaz? Ráadásul az iskola tulajdonának rongálása rendszerint nem része a balhéiknak.

– Úgy hallottam, néhány héttel ezelőtt új vezetőt választottak – mondta Kate egyik barátnője. – Aki változtatni akar az irányvonalukon – tette még hozzá vészjóslóan.

– A Regia egy titkos társaság, ezt mégis honnan hallottad? – kérdezte tőle Kate.

– Itt semmi sem titok igazán – válaszolta a barátnője.

A különös hangulat az első órán is folytatódott. Mikor a Heybuckle-be kezdtem járni, szokatlan volt, hogy minden tanóra csupán negyven percig tartott, majd öt perc szünet következett, ami alatt eljuthattunk a következő terembe. Hétfőn és kedden öt óránk volt, szerdán, csütörtökön és pénteken pedig nyolc, amitől a napok igencsak hosszúnak tűntek.

A biológiatanár, miss Bilson, egy feladatlapot adott fel nekünk, ami különös volt, mert általában sokkal több energiát fektetett az óráiba. Munkához láttunk, majd valaki rájött, hogy a tanárnő egy random weboldalról nyomtatta ki a feladatokat. A diákok elővették a telefonjaikat, és az oldalról kezdték másolni a megoldásokat, de miss Bilson nem szólt rájuk. Körülbelül az óra felénél jártunk, amikor Mrs. Greythorne titkárnője bejött, és megkérte Clemet, hogy menjen az igazgatónő irodájába.

– Biztosan a Millie-s dolog miatt – jegyezte meg Clem a szemét forgatva. Megpróbált gondtalannak tűnni, de a sápadtsága elárulta. Még ő sem akarhatott egy második büntetést.

Egyedül mentem dupla matekra. A tizenkét szék közül kettő üres volt: Tommy hiányzott, és Eddy is, aki Hugh másik közeli barátja volt. Summer előttem ült, a feszültségtől mereven.

A matektanár helyett azonban Tyler edző csoszogott be a terembe. Nagy, tömött bajsza megrándult, ahogyan csíptetős mappáját a mellkasához szorítva végignézett a termen. Nem illett az osztályterembe; sárga pólóingében és karmazsinvörös rövidnadrágjában jobban illett az iskola sportpályájára, ahol kocogva kísérte a köröket rovó diákokat. Általában majd kicsattant az egészségtől, de arca aznap szürkének és beesettnek tűnt.

– Hol van Mr. Rhubarb? – kérdezte Kate.

Tyler edző elkezdte letörölni a táblát, felfedve ezzel a hóna alatt éktelenkedő nedves foltokat.

– Ma nem tud órát tartani – morogta.

– Amiatt, amit… amit Hattie talált ma reggel? – kérdezte Kate.

Tyler edző abbahagyta a tábla törlését, és összeráncolt szemöldökkel megfordult.

– Honnan hallottál te erről?

– Már mindenki hallott róla – mondta Summer szokásos, lekicsinylő hangján.

Én semmit nem hallottam, de nem akartam kérdezősködni. Végigfutott a hátamon a hideg, és vad magyarázatok jutottak eszembe, például, hogy Hattie egy kupac csontot talált az erdőben, mert a Heybuckle-t egy ősi temetőre építették. Vagy éppen talált egy…

Ökölbe szorítottam a kezemet, és erővel elfojtottam a képzelgéseket. Szokásom volt – valószínűleg a sok thriller miatt, amit összeolvastam – a legrosszabb eshetőségre gondolni, ami nagyon jól jött, amikor történeteket írtam, ám kevésbé volt hasznos, amikor éppen figyelemmel kellett kísérnem egy beszélgetést, hogy megtudjam, mi történik.

– Tudod, hogy Hattie miért sétált ma reggel az erdőben? – kérdezte Tyler edző, kissé lehalkítva a hangját. Feleslegesen tette, mert már az egész osztály feszülten figyelt.

Legalább erre tudtam a választ. Clem állandóan panaszkodott, hogy Hattie mindennap felébreszti, amikor a kora reggeli sétájára indul. Hattie mindig ugyanarra sétált, az iskola erdején keresztül, mert az ösvény egy dombtetőre vezetett, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt a vidékre.

– Nem kéne találgatnunk – mondta Summer. – Nem lenne helyes. Milyen feladatokat adott fel nekünk Mr. Rhubarb?