Jodi Ellen Malpas

EGY ÉJSZAKA

A HERCEGGEL

Ulpius Baráti Kör

Budapest

A mű eredeti címe: One Night with the Duke

Fordította: Lévai Márta

Copyright © Jodi Ellen Malpas, 2022

First published in Great Britain in 2022 by Orion,

an imprint of The Orion Publishing Group Ltd.

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635801701

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

ELSŐ FEJEZET

A szalon ablakából elém táruló látvány nem az, amihez hozzászoktam. Nem látszik a hullámzó vidék a dús gabonamezőkkel. De a kedvenc kancámat, a szederbokrokat és a tehénistállót sem látom sehol.

És a szag is más.

Beleszippantok a levegőbe. Mi ez az új aroma? Nem lótrágya, nem széna. Valami különös, kissé prózai elegy. Tégla, habarcs, festék. Egy új ház illata. Egy vadonatúj épületé, amely több, még ennél is impozánsabb ház közt húzódik meg. Ezek szinte körbefonják buja zöld kertjeikkel a Belmore Square-t, amelynek közepén, ha az ember átsétál a macskaköves úton, kovácsoltvas kerítés mögött húzódik meg a szökőkút, körülötte néhány pad, meg rózsabokrok. Mérföldekre sehol egy földműves. Itt, Londonban, vagyonos arisztokraták sétálnak az utcákon, sietség nélkül, és az urak aranyszegélyes ruhadarabjai, meg a hölgyek bonyolult csipkékkel ékített ruhakölteményei olyan eklektikus színpalettát jelentenek, amihez még nem szokott hozzá a szemem. Cilinderek, sétapálcák, hintók. Minden téglából, macskakőből és szépen nyírt bokorból a jólét hangulata árad. Más világ, mint amit megszoktam, és egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy ideillek. Vagy akarok-e beleilleni.

Most kezdődik a szezon, számomra a legelső. A politikusok a parlamentben teszik a dolgukat, az üzletemberek az üzlettel foglalkoznak, miközben a feleségeik felfrissítik a ruhatárukat, és megtöltik a naptárjukat a következő néhány hónap társasági eseményeivel. Rengeteg estélyt és partit fognak adni, és rengeteg pletyka cserél majd gazdát. Olyan körök tagja lettem, amelyeket korábban csupán hallomásból ismertem. Álmodni semmiképp sem álmodtam róluk, de hallottam róluk. Talán még féltem is tőlük. Mindent összevetve nem mondhatnám, hogy nagyon lelkes volnék mindattól, amit idáig Londonban tapasztaltam, és ami még rosszabb, hiányzik az a régi szabadság, amelynek áldásait a régi életemben élvezhettem.

Grimaszolok.

Ráadásul alig kapok levegőt ebben a csodaruhában.

És ha ez nem volna elég, az ihlet is elhagyott. A világon semmi sem jut eszembe, amiről írhatnék, már ha nem szeretnék belemerülni annak ecsetelgetésébe, milyen minden alapot nélkülöző bolondságokat fecsegett össze az apám új üzlettársa, és pénzügyi támogatója, Cornwall hercege, Lymington. Amit nem teszek meg, és jól teszem, hogy nem teszem, mert engedélyt sem kaptam rá, hogy írhassak apám londoni lapjába.

Rosszkedvű szájbiggyesztéssel idézem fel az időket, amikor megírtam egy-egy történetet, odavittem apámnak, aki dohányozva ült a kandalló melletti karosszékében, és magában hümmögve, érdeklődve olvasta át, majd fanyar mosollyal megállapította, „Az a helyzet, Eliza, hogy ez tényleg egész jó”. Aztán odahajolt hozzám, kaptam egy csókot az arcomra, és utamra engedett. Nem éreztem túl nagy árnak mindezért, hogy végül minden általam megírt történet mellett, ami megjelent apám lapjában, a fivérem, Frank neve szerepelt szerzőként. Nem az elismerést kerestem, még ha, bevallom, örültem volna is neki. Sokkal jobban vágytam az írásban rejlő szabadságra, mint hogy akár egyetlen gondolatot szenteltem volna annak, vajon mások mit olvasnának szívesen. Tényszerű, tájékoztató jellegű anyagokat írtam, hogy az embereket felvilágosítsam néhány igazsággal kapcsolatban.

Sajnos apám most már csak cenzúrázott híreknek és hirdetéseknek adhat helyet a lapjában, és Lymington sosem mulasztja el, hogy minden adandó alkalommal – vagy akár alkalmatlan pillanatban – emlékeztesse rá apámat, hogy az ő neve és támogatása tette lehetővé, hogy a szüleim megvásárolhassák ezt a telket a Belmore Square-en, ahol fel tudták építeni ezt a tágas, csodás ketrecet.

Biztosra veszem, hogy ezen a környéken nem én vagyok az egyetlen fiatal nő, aki úgy érzi, fuldoklik. Bár, belegondolva, persze mégis megeshet, hogy én vagyok különc.
A környéken lakók mintha rá sem hederítenének a világ dolgaira, pusztán a benne elfoglalt pozíciójuk érdekelné őket. A férfiaknak sikeresnek, gazdagnak és hangosnak kell lenniük. A nőknek ezzel szemben alkalmazkodónak és jól öltözöttnek, emellett olyannak, aki nem hangoztat egyéni véleményeket. A kifelé mutatott kép a legfontosabb ezeknek az embereknek, az a mindenük. A legnagyobb hatalom pedig a pénzzel együtt jön. Az apám mostanra igen szép vagyonnal rendelkezik, ennek következtében komoly befolyásra tett szert. Egyáltalán nem vagyok biztos benne, hogy örülök ennek. Úgy tűnik, ha valaki hatalmat kap a kezébe, az egyúttal azt is jelenti, hogy ez minden erejét fel fogja emészteni, és a környezete folyamatosan kimerültnek látja majd.

Istenem, mennyire visszavágyom azokba az időkbe, amikor az üzlet bukdácsolt, anyám pedig egész nap sütött-főzött. Akkor még nem volt számottevő következménye, hogy szeretek a szavakban fürdőzni, akár olvasom, akár írom őket, sőt: netán a kelleténél sokkal gyakrabban, fennhangon kimondani őket – olyan ügyekben, amelyekhez semmi közöm. Akkor még senkire sem kellett mély benyomást tennünk, ezért értelmetlen lett volna engem leckéztetni, így hát apám nem is gyakran pazarolta rá az idejét. sőt szerintem valójában örömét lelte benne, ahogy a fogaimmal a bokájába csimpaszkodva igyekszem minél több információt kiszedni belőle. Akkoriban még azt is megengedte, hogy a térdén üljek, miközben dolgozott. Ha kérdeztem, válaszolt. Újabb és újabb könyveket adott a kezembe, még ha sokszor csak azért is, hogy elhallgattasson. Frank rendszeresen odaosont, amikor belefeledkeztem egy-egy könyvbe, és megpöckölte a fülemet. Mire én a karjába öklöztem. Ő meg eljátszotta, hogy dühös rám. Apám a bajusza alatt vigyorogva vetett ránk egy pillantást, aztán lenézett a papíron futó pennájára. Én Frankre nyújtottam a nyelvemet, ő körbekergetett apánk íróasztala körül, én visítottam, és ez volt a pont, amikor már apánk sem bírta ki, hogy ne nevessen, miközben azt számolgatta, mennyire áll rosszul a szénája pénzügyileg.

Most viszont?

Most a címünk Belmore Square, Mayfair, London. Apám lapja, a gőznyomtatás segítségével, Anglia legtöbbek által olvasott újságjává nőtte ki magát, én meg fájdalmasan vágyom vissza azokba az időkbe, amikor apámat gyakorta nevetni hallottam, még ha akkoriban épp csak küszködve tudtunk is a felszínen maradni. Manapság semmi mást nem várhatok, mint a latint meg a zongoraórákat. Amelyek közül a zongorázást halálra unom, a nyelvtanulást meg tökéletesen céltalan időtöltésnek tartom, hiszen úgysem kapok rá engedélyt, hogy olyan helyre utazhassak, ahol esetleg valami hasznát venném a tudásomnak, és elbeszélgethetnék az ottaniakkal.

Komoran meredek az ablakon át a térre, amelynek a túlsó sarkából indul a Bentley Street. Ott egy egészen egyedi tervezésű épület áll magában, határozottan elkülönülve a Belmore Square összes többi házától. Londonba érkezésem óta delejesen vonzotta a tekintetemet az az épület. Valaha a Winters család rezidenciája állt ott, de egy évvel ezelőtt porig égett, és a családtagok odavesztek. Olvastam a Winters családot elsöprő tragikus balesetről egy részletes beszámolót is, Mr. Porter tollából, aki apámnak dolgozik. Az a szóbeszéd járja, hogy valójában nem baleset volt, hanem az elsőszülött fiú, Johnny Winters gyújtogatott. Dühében, mert valamiben nem tudtak megegyezni az apjával… na, de vajon mi lehetett az? Senki sem tudja. Könnyű megtölteni a sok felületes és figyelmetlen ember agyát különféle feltételezésekkel és véleményekkel, ha az, akit vádolnak, már halott, és nem tudja megvédeni magát. Na, persze, azt semmiképp se feledjük, hogy Mr. Porter újságíró, és furcsa módon köztiszteletnek örvend. Azért fogalmazok így, hogy furcsa módon, mert egyszerűen fel nem foghatom, hogyan bízhat meg épeszű ember olyasvalakiben, aki ennyire zilált életet él. Mr. Porter hangos, hirtelen haragú, önző, és nyugodtan mondhatjuk, valóságos szörnyeteg. Ehhez jön még a hataloméhsége. Rosszul bánik a feleségével, a nyilvánosság előtt tudomást sem vesz róla, a magánéletében pedig veri. Mindeközben harcos konzervatív.

Mindenesetre a Winters házat újjáépítették, és valaki készül beköltözni.

De vajon ki?

Nagyon merész ember, ebben biztos vagyok. Egyenesen vakmerő; olyasvalaki, aki nem szokott mentegetőzni.
A Belmore Square-en tizenhárom ház áll, és ezek közül a régi Winters rezidencia az egyetlen, amely küllemében nem követte az összes többi mintáját, megtörte az egymás mellett sorakozó épületek egyformaságát, amelyek mind ugyanolyan rendezettek és hagyománytisztelők, mint az őket körbefogó kertek. Ami azt illeti, a Belmore Square egyes számú épület tulajdonosa mintha minden erejével azon lett volna, hogy a régi Winters házat minden más, körülötte álló háztól különbözővé alakítsa. sőt összességében jobbá. Nagyobb és pompásabb otthon vált belőle az összes többinél. Valóságos állásfoglalás az a ház. A felsőbbrendűség kinyilatkoztatása. Az elmúlt hetek során, amióta ideköltöztünk, sokszor figyeltem, hogyan szállítják ide sorra a hatalmas, egzotikus növényeket, hogy elhelyezzék őket az ingatlan területén, mellettük a leghatalmasabb, legcsillogóbb csillárokat, amilyeneket valaha láttam, csodás, dúsan faragott bútorokat, amelyekről kiderült, miután megkérdeztem a szállítókat, hogy egyenesen Indiából származnak! Következésképpen, bárki is lesz a Belmore Square egyes szám lakója, szinte biztosan világlátott ember. Milyen felvillanyozó gondolat: valaki, aki Anglia határain túl is járhatott.

Most, miközben a végső simításokat végzik az épületen, és a kenderkötelekkel összefogott, fából ácsolt állványzatot lassan eltávolítják az épület külső falairól, a Belmore Square összes lakója, köztük én is, visszafojtott lélegzettel figyeljük, vajon kié lesz ez a pompázatos, tágas ház.

Hmmmm, még az is lehet, hogy egy királyi nagyságé? Idővel kiderül.

A figyelmemet Cornwall hercege, Lymington vonja magára. Szürkés haja olyan jelzőfény, amely jobban be tudja világítani az utcát, mint azok a gázégők, amelyeket Westminsterben láttam. Történetesen ő is a Belmore Square lakója, a kettes szám alatt lakik fiával, Frederickkel, akivel még nem találkoztam, ám ez legkevésbé sem okoz szívfájdalmat, mert úgy hírlik, világraszólóan unalmas alak.

Lymington hirtelen torpan meg, követem a tekintetét, amelyet nem másra, mint Lady Dare-re emel. A lady a hatos ház lakója, húszévesen maradt özvegyen, miután tizenkilenc évesen hozzáment egy vén lordhoz. Most a kertjébe igyekszik, gyönyörű kabátruhában és szépen díszített kalapban. Ez a nő nem lépked, hanem egyenesen lebeg. Az állát folyton az égnek emeli, a szája sarkán mintha szakadatlanul ott ülne egy mély emberismeretről tanúskodó, sokatmondó mosoly, azé, aki tudatában van, milyen rosszallva méregetik személyét a Belmore Square hölgyei, illetve milyen erősen igyekeznek az urak mit sem törődni szépségével, hogy aztán újra és újra elbukjanak ebbéli igyekezetükben. Ahogy Lymington is, e pillanatban: továbbra is olyan moccanatlanul nézi Lady Dare távolodó alakját, mintha transzba esett volna. A ladyről az a hír járja, hogy igen magamutogató, amivel már jócskán magára vonta az előkelő hölgyek őszinte, valamint az urak tettetett helytelenítését. Nekem úgy tűnik, a szóbeszéd nem nélkülözi az alapokat, mert nem egy úriembert láttam már éjnek évadján megérkezni a hatos számú házba, majd távozni onnan, amikor nem tudtam aludni éjjelente, és az ablakfülkében ülve vágyakoztam fájó szívvel a régi, vidéki otthonom után. Igen, előfordulhat, hogy Lady Dare szeretőket tart, miután aggastyán korú férje halála után megszabadult az elrendezett házasság szorításából, és immár nem hajlandó fejet hajtani a felé irányuló várakozások előtt, de nem is kérkedik azzal, hogy alaposan felrúgja a szabályokat.

Csücsörítve meredek délelőtti ruhámra, egy szépen díszített, gombokkal záródó darabra, amelynek szélein kifinomult, káprázatos csipke és hímzés ékeskedik. Ez is státusszimbólum. A házzal, a személyzettel együtt, meg azzal, hogy esténként rendszerint az előkelőségek által adott összejöveteleken veszünk részt, ez a ruha is a vagyonunkat és a társadalmi hovatartozásunkat hivatott demonstrálni. Ami némiképp ironikus, tekintve, hogy a világon senki sem látja, ha ezt viselve járkálok itt benn, a házban.

Megemelem a dús textilt, hogy ne bukjak orra. A konyha felől edénycsörömpölés és ezüstcsörgés zaját hallom. Készül a villásreggeli. Alig néhány óra telt el reggeli óta, és utána már nem sok idő lesz ebédig, majd a teáig, végül vacsoráig.
A dúsgazdagok számára szemlátomást kötelező a naponkénti ötszöri étkezés. Megjegyzem, ugyan mi más teendőm is lehetne itt, mint lenyűgöző látványt nyújtó ruhámban fel és alá járkálni a házban, és folyvást tömni a bendőmet?

Elhaladok az étkező mellett, ahol a személyzet már teríti a fényes mahagóniasztalt, aztán elindulok lefelé a lépcsőkön a konyha felé. Frissen sütött kenyér erős illata száll felfelé. A folyamatosan izzó kemence miatt szinte elviselhetetlen a hőség az alagsori helyiségekben, de nekem mégis a régi otthont juttatják eszembe. A szakácsnő a liszttel beszórt asztal fölé hajolva gyúrja az újabb tésztát, valószínűleg a következő étkezést készíti elő, a három közül, amelyeken ma még végig kell rágnunk magunkat. Leeresztem a szoknyám alját, mit sem törődve vele, hogy a mocskos padló nagy valószínűséggel be fogja piszkolni a vakítóan fehér muszlint. sőt a kezem is szinte kívánkozik, hogy összekapirgáljak egy kis koszt, és összemaszatoljam vele magamat.

– Miss Melrose! – kiált rám a szakácsnő, felemelve tésztával borított kezét. – Magának nem volna szabad itt lennie.

Kiveszek egy szilvát a kosárból, és belemélyesztem a fogamat, aztán magára vonja valami a tekintetemet. Lassan megkerülöm a szakácsnő asztalát. A főzés művészete, olvasom fel halk hangon, lenézve a nyitott könyvoldalra. – Ez mamának is megvolt, amikor még vidéken éltünk.

A szakácsnő beletörli a kezét a kötényébe, megkerüli az asztalt, és megpróbál elhessegetni, miközben élvezem az érett gyümölcs ízét.

– Azt hiszem, ez Mrs. Melrose könyve, Miss Melrose.

Az állkapcsom lassabb ütemre vált, és tudatára ébredek, hogy a szomorúság, ami azóta folyton ott lebeg körülöttem, amióta ideköltöztünk vidékről, hogyan kerít újra teljesen a hatalmába. Anyámnak többé nincs rá ideje, hogy süssön nekünk. Túlságosan lefoglalja, hogy az új, fényességes lak úrnője legyen.

– Menjen most, kérem, Miss Melrose – szól a szakácsnő. – Asztalra kell adnunk a villásreggelit.

Némán elindulok, magam mögött hagyva a konyhát, hadd fejezze be a szakácsunk a kenyérsütést. Egyik kezemmel a ruhám alját emelem meg, nehogy lebucskázzam a lépcsőn, és orra essek, a másikban a gyümölcsöt tartom. Mire visszaérek az étkezőbe, fehér ruhám alsó szegélye szennyesszürkévé változik, a mellemen gyümölcsfolt éktelenkedik.

– Ó, istenem! – motyogom, és kínos kézmozdulattal próbálom eltávolítani a nyomot az eddig oly tökéletes ruháról.

– Eliza, úgy nézel ki, mint aki a nyomornegyedből érkezett – állapítja meg Frank az asztal túlsó végéről, felnézve az újságból, amit éppen olvas. – De úgy is mondhatjuk, hogy épp a csatornából kúszott elő.

– Érdemtelen vagyok a figyelmedre, bátyám – felelem a szilvát rágcsálva. Szeretném az édes, lédús gyümölcshús minden darabkáját kiélvezni, miközben megtekintem magamat a falról függő tükörben. Megtörlöm a számat, közelebb hajolok, mélyen belenézek a szemembe, amelyről apám mindig azt mondta, ametisztszínű, és a hajamat is megigazgatom, ami pedig állítólag a kakaóbab színére emlékezteti. Mindkettőt az anyámtól örököltem. És ma mindkettő lényegesen kevésbé tűnik… elevennek.

– Biztosra veszem, hogy épp eléggé lefoglalják gondolataidat a Londonról és lakosairól szóló, határozott hangnemű, jó minőségű, alapos, tanulságos beszámolók – fordítom el a tekintetemet a tükörképemről, és Frankre pillantok, akinek, a sors iróniája, szőke haja és kék szeme van, akár a húgunknak, Clarának. Ők mindketten apánkra ütöttek.

A fivérem összehajtogatja a lapot, és leteszi.

– Természetesen, hiszen valójában én vagyok az, aki megírja ezeket a határozott hangnemű, jó minőségű, alapos, tanulságos beszámolókat, amelyek valóságos díszei apám lapjának manapság. – A szemöldökét billegteti, mintha arra akarna felszólítani, hogy kérdőjelezzem meg, amit mond. De én nem fogok mondani semmit erre, ahogy pontosan tudja is. Frank körülbelül ugyanannyira akar újságíró lenni, mint amennyire én ragaszkodnék ehhez a londoni élethez. Azaz semennyire.

– És hogy alakulnak az eladások? – kérdezem.

Elszűkült szemmel néz rám.

– Az eladások nem olyasmi, ami miatt neked kellene aggasztanod magad.

– Eszerint mehetnének jobban is? – Érzem, ahogy a szám sarka megemelkedik, és harapok még egyet a szilvából. – Ismerek egy jó írót, aki segíthetne új olvasókat vonzani. Nem mindenki lelkesedik érte, ha cenzúrázott politikai és vallási témájú cikkekkel akarják tömni a fejét.

– Megtennéd, hogy leülsz evés közben?

– Ha ezt a szabályt követném, bátyám, egész nap fel sem állnék a hátsó felemről – ereszkedem le egy székre. A hátam pontosan olyan egyenes, ahogy kell, a nyakam hosszú.
Ez kevésbé az illendőségre való trenírozásnak, mint inkább a korábbi életemnek köszönhető: ez a sok évnyi rendszeres lovaglás közben elsajátított természetes testtartásom. – Na, és milyen kincsekre lelhetek a London Times mai kiadásában? – kérdezem, a lap után nyúlva. – A katolikusok azzal fenyegetik Angliát, hogy átveszik az uralmat? – kérdem mély szarkazmussal, és még színészkedve levegő után is kapok.
– Tervezgetik III. György megölését?

Frank mélyen rosszalló pillantást vet rám, arrébb húzza a lapot, hogy ne érjem el, majd feláll, odalép az ablak alatti üvegszekrényhez.

– Nagyon vitriolos hangulatban vagy ma, Eliza – leheli felém, miközben kinyitja a szekrény ajtaját, és a mai lapot az újsághalom tetejére helyezi. Minden példányt itt őrzünk, amióta apánk az utolsó hétszáz fontját a gőznyomtatógépbe fektette. A kiadásonkénti átlag kétszáz példány, e csalódást keltő eladási adat immár a régmúlté, bár sietve hozzáteszem, hogy papa mindig is többet adott el a lapból, ha az én valamelyik cikkem szerepelt benne. És ahogy mondtam, sosem tartottam nagy árnak ezért, hogy a bátyámat kellett feltüntetni szerzőként. Hiszen nem a külső méltatásokat éheztem, csupán az elégedettséget, a beteljesedést, és azt az érzést, hogy van valami célja az életemnek. E pillanatban a London Times szerény mértékű növekedést mutat, bár gyakran töprengek azon, hogy vajon apám és Lymington elégedettek-e ezzel a tempóval. Sok más újság lohol a nyomukban, mindegyik megpróbálja rátenni a kezét egy, az apáméhoz hasonló, nagyszerű gőzgépre.

– Bölcs döntés volna apánktól, ha újra engedélyezné, hogy írjak a lapba. – Kiveszek egy zsemlét az asztal közepére tett kosárból, darabokat tépek le belőle, és a számba dobálom. – Én még azt sem bánnám, ha továbbra is neked tulajdonítják őket.

– Te is jól tudod, hogy ez sohasem történhet meg. – Frank visszatér iménti helyére, kezét egysoros, finom, hosszított zakója mellére téve. Új darab. Egy újabb vadonatúj darab. Miközben én küszködve próbálom megtalálni a helyemet ebben a világban, Frank máris gond nélkül magáévá tette a felsőbb osztályok életvitelét – könnyedén vásárolgat, iszik, és elegyedik a társasággal. És, pontosan tudom, hogy két cikk között, amelyet apám lapjába ír, lelkesen veti bele magát a új hölgyválaszték igen közelről történő tanulmányozásába. Csak a vak nem látja, aki figyeli Franket mindeközben, hogy az előbbi feladat csupán afféle púp a hátán, ami az egész helyzetet még nevetségesebbé teszi. Hiszen én könnyedén megszabadíthatnám a tehertől!

– Jártál újra Burlingtonban, hogy találkozz a legújabb jóbarátoddal? – Lassú rágással leplezem vigyorgásomat.

Frank néhány láthatatlan porszemet pöccint le az új zakó elejéről.

– Lehetséges.

– És újabb húsz shillinget elköltöttél egy újabb kabátra? – Elégedetlenkedve csettintek a nyelvemmel, és úgy dörzsölöm össze az ujjaimat, mint aki lisztet söpör le a két kezéről. – Bátyám, igazán világiassá váltál vénségedre!

– Te pedig, húgom, igencsak cinikussá.

– Inkább realistának nevezném magamat.

– Én meg egyszerűen izgága, elviselhetetlen perszónának mondanálak – les fel rám ferde mosollyal ültéből. – Szerinted képes leszel holnap este kordában tartani a világmegváltó, úttörő lelkesedésedet?

– Mi lesz holnap este?

Felveti a fejét, és bizonytalanul méreget. Pontosan tudom, hogy azért, mert már megint elfelejtettem valamit, amit nem lett volna szabad.

– Ugyan, semmiség, csak a szezon legfontosabb eseménye.

A vállam legörnyed egy pillanatra, de aztán gyorsan újra kihúzom magamat.

– Ó, igen. Hogyan is hagyhattam, hogy ez kimenjen a fejemből?

– Könnyű a válasz, drága húgom – dalolja Frank kissé negédesen. – Azért, mert nem akarsz elmenni.

– Igaz. Nem akarom, hogy úgy mutogassanak körbe a kastélyban, mint egy díjnyertes hízót, miközben arra várok, hátha anyám engedélyt ad valami mohó, öreg lordnak, hogy belém mélyessze a fogát. Pártában akarok maradni. – Magamban felteszem a kérdést, hogy ez igaz-e valóban. Vajon tényleg hajadon akarok maradni? Mostanáig nem sokat gondolkodtam rajta, hiszen sohasem volt rá szükség.

Frank meghökken.

– Pártában?

Kihúzom magamat, és ebben a pillanatban érzem is, hogy végképp elkötelezem magamat az elképzelés mellett.

– Igen. Nem tudom, miért rémüldözik meg borong annyit a világ a vénlányok meg az agglegények miatt.

– Csak a holttestemen keresztül vezethet az út ahhoz, hogy a húgom vénkisasszony maradjon. – Frank maga is felnevet ezen, de aztán gyorsan visszanyeri a lélekjelenlétét, megköszörüli a torkát, ám én gonosz vigyort vetek rá.
– És senki sem fogja a fogát belemélyeszteni senkibe.

– Ó, de nagy kár – suttogom. A bátyám már előre tudja, mi következik, és bosszúsan csóválja a fejét. – Ez kifejezetten szomorú, miután semmi mással nem tudok foglalkozni, mint azzal, hogy folyton eszem. Így egyre több hús van rajtam, amibe remekül bele lehetne harapni.

– Piszkos gondolataid vannak!

– A gondolataimnak semmi bajuk. De az életerőm lassan haldoklik. – Frank keze után nyúlok, megszorítom, és könyörögve nézek rá. Ha apám bárkire hallgat – és ilyenből vajmi kevés van, mióta mágnás lett belőle –, hát a legidősebb gyerekére, a legmegbízhatóbb, legengedelmesebb utódjára igen. Az örökösére. – Nem akarok elmenni oda holnap. Kérlek, kérlek, könyörgök, mondd azt apánknak, hogy megbetegedtem!

A bátyám szeretettel mosolyog rám, úgy nyúl felém, hogy átkulcsolhassa a kezemet, aztán közelebb hajol hozzám, elsöpör az arcomból egy sötét hajtincset, majd így szól:

– Létezéstelenségig lehetetlenség.

– Milyen buta kifejezés ez! Egyáltalán, honnan szedted?

– Nem tudom, de erős késztetés fogott el, hogy megalkossam.

– Neked nem kell megalkotnod semmit, bátyám. Hiszen egy egyre gyarapodó birodalom örököse vagy, én pedig el fogok hervadni, és szívfájdalmamban meghalok az elveszett életem utáni vágyakozástól… a kérőm karjai között, legyen az bárki. – Elrántom a kezemet. – Bár az ember sosem tudhatja, ha szerencsém lesz, az első szezonom anélkül telik majd el, hogy egyetlen valamirevaló udvarló érdeklődne a személyem iránt. – Magam is tudom, hogy ez nem lesz így; apám már azelőtt megfeszítgette a házasságszerző muszklijait, hogy megérkeztünk volna a Belmore Square-re, és javában munkálkodik azon is, hogy anyánkat arra a szerepre készítse fel, amit Eliza Melrose gondjának másra történő átruházása során kell eljátszania. El vagyok átkozva… illetve csak akkor volnék, ha hagynám, hogy így elbánjanak velem, amit természetesen semmi szín alatt nem fogok hagyni. Hiszen csak annyi a feladatom, hogy túléljem a szezont, aztán visszamenekülhetek hőn szeretett vidéki otthonunkba – fejezem be csendesen.

Látom, ahogy egy pillanatig bűntudatos kifejezés fut át szeretett bátyám arcán. Hátradőlök ültömben, és bizalmatlan pillantással méregetem. Közben meghallom mama hangját a távolból, aki utasításokkal látja el a személyzetet. A háttérben végig ott úsznak a zongora hangjai, ahogy a húgunk, Clara gyakorol.

– Miért nézel így rám? – kérdezem Franket.

– Hogyan?

– Úgy, mint aki tud valamit, amiről szerinte nekem is tudnom kellene.

– Muszáj indulnom, át kell néznem néhány cikket, és Porter is bármelyik pillanatban megérkezhet, hogy beszéljen apával a következő számba szánt tanulmányáról.

– Más szóval arról, hogy holnap milyen marhaságokat szán papa újságjába? – Kérdésemre merev mosolyt kapok válaszul, jelezve, a bátyám megért engem, még ha azt nem is teheti meg, hogy egyetért. Előrébb hajolok. – Jaj, Frank, kérlek, beszélj papával! Győzd meg valahogy, hogy engedjen újra írni! Könyörögve kérlek! Annyira nem találom a helyemet, és olyan céltalanok a napjaim!

– De mégis miről írnál, Eliza? Hiszen ennyi erővel akár egy másik világban is élhetnénk. – Frank a súlyos ezüst evőeszközökkel és csontporcelán edényekkel megrakott asztal felé int. A gesztusra csak egy mély sóhajjal tudok reagálni. Talán igaza is van. Hiszen miről írhatnék? Arra utal ő is, hogy úgysem találok semmiféle inspirációt ebben a környezetben és ezekben az emberekben? De képzeljük el, milyen lenne, ha utazhatnék. Képzeljük csak el, milyen történetekkel térhetnék vissza Londonba? Képzeljük, képzeljük, képzeljük.

Frank feláll a székről, és felveszi a kabátját.

– Várj! – ragadom meg a karját hirtelen. Visszaereszkedik a székre. Résnyire összehúzott szemmel nézek rá, ő pedig elfordítja a tekintetét rólam. Levegő után kell kapnom, és én is visszaülök. – Édes istenem, megvan, nem igaz?

– Mi van meg? – Frank arca úgy vonaglik meg, mint amikor bánja, hogy jártatta a lepcses száját.

– Apa talált nekem egy férfit. Egy kérőt!

Frank a padlót fürkészi, miközben feláll.

– Legyen szép a napod, húgom!

Újra megragadom a karját, és erőnek erejével leültetem.

– És te már azt is tudod, kicsoda. – A hangom vádlón cseng.

– Semmi ilyesmiről nem tudok.

– Ó, istenem, Frank, hiszen csak pár hete vagyunk itt!

– Inkább arra gondolj, milyen szerencsés vagy! – Majdnem sziszegéssé halkul a hangja. – Ott van például Esther Hamsley: neki ez az ötödik szezonja. Az a szóbeszéd járja, hogy Lord Hamsley már pénzt is hajlandó ajánlani a kérőnek.

Az égre emelem a tekintetemet. Lehet, hogy Esther, akárcsak én, nem akar megházasodni. De jó neki!

– Na, és elfogadtad?

– Eliza! – szól rám.

Az ég szerelmére! Abszurd, hogy az ember kizárólag úgy tud érvényt szerezni a szavainak, és úgy érheti el, hogy elfogadják, ha feladja önmagát. Én nem is fogom. Ezt a nevetséges helyzetet semmi máshoz nem tudom hasonlítani, mint egy szendvicshez. Szeretem a marhahúsos szendvicset. Régebben, ha én választhattam, mindig azt kértem. Ám határtalan meglepetésemre, ha nem rémületemre, az utóbbi időben ellenérzéseim vannak vele szemben. Igen, mostanra szinte leszoktam a húsevésről. Talán azért lehet ez így, mert itt, Londonban, ebben a fantasztikus új házban, amiben hemzsegnek a szolgák, szobalányok és szakácsok, már túl sok húst befaltunk az elmúlt időkben. Egyszerűen meguntam. Ami valamikor különleges kényeztetésnek hatott, mára fáraszt. Áhítozom a változatosságra. Mint amikor írok: többféle dologról szeretek írni, nem mindig egy témáról. Biztosra veszem, bárki elunná, ha az elméje szüntelenül csak egyetlen kérdés körül forogna. Úgy képzelem, ugyanez megtörténhetne velem egy férfival kapcsolatban is. Talán tudnék szeretni valakit. Hajolhatnék felé teljes szívemmel. Még feleségül is mehetnék hozzá. De mi lesz, ha lecsap rám az unalom? Ott állnék, és muszáj volna elviselnem továbbra is ugyanazt? Nem! Atyám az égben, az aztán tényleg maga volna a pokol.

De valójában, mindeközben, van egyáltalán választásom? Ha megközelíthetetlenné válok, és valóban nem leszek hajlandó kötélnek állni, és férjhez menni, azzal kockára teszem apám minden eddigi eredményét. Harcos amazon vagyok, az igaz, de nem gonosz. Pontosan tudom, hogy apám igyekezete csodálatraméltó. Hiszen a küzdelmei csak azért a célért folynak, hogy anyámnak, Franknek, Clarának, nekem és neki jó életünk legyen. Az csupán a baj, hogy az igazán jó élet az volt, amiben azelőtt volt részünk, mielőtt
az újságüzlet ennyire nekilendült. Hogy ez a mostani?

Ez nem más, mint maga a pokol, amit pazar ételekkel-italokkal és látványos ruhákkal leplezünk nap mint nap.

Csüggedten dőlök hátra a székemben. Az életem, ahogyan korábban ismertem, romokban hever.

– Frank, Eliza! – üdvözöl minket éneklő hangon anyánk, és behömpölyög fodros ruhájában. Úgy örül a látásunknak, mintha ez az étkezés valami ritka családi esemény volna. Mintha nem történne meg minden átkozott nap, ötször.
Az asztalt megkerülve a helyére suhan, és Emma, a szobalánya szorosan a nyomában halad. Mióta apánk dúsgazdag, anyánk hirtelen semmit sem tud egyedül megcsinálni.

Úrinő módjára ereszkedik le a székére, Emma pedig teát tölt neki.

– Hol van apánk? – kérdezem. Talán egy frissen érkezett, fontos híradás térítette el, amiatt nem tud részt venni a közös családi étkezésen. Valami botrányos, és nagy valószínűséggel valótlan hír. Drága az időnk ahhoz, hogy holmi apró pontosítgatásokkal szöszmötöljünk, szólt rám apám épp múlt héten, miután elolvastam Mr. Porter írását arról, hogy egy csavargó betört egy házba, és meggyilkolt egy asszonyt, aki az igazak álmát aludta. Nem tehetek róla, szerintem azon a tényen szó nélkül túllendülni, hogy korábban már sokan, sokszor látták, köztük én magam is, amint ezt a nőt a férje a Grosvenor Square melletti otthonuk kerítése mögött bántalmazza, nem ugyanaz, mint amikor egy bagatell részlet fölött szemet hunyunk. A nagy képzelőerőd előbb-utóbb bajba fog sodorni, Eliza, csattant fel apám végül, hiába könyörögtem neki, hadd írjam át a cikket úgy, hogy azok a tények is szerepeljenek benne, amelyekről tudom, hogy igazak.
De nem. A csavargót fel fogják kötni. A férj pedig pár héten át gyászolni fogja az asszonyt, aztán keres magának egy ifjú menyasszonyt, akire ugyanez a sors vár.

– Clara zongorajátékát hallgatja meg. – Anyám a cukros edény felé int, Emma pedig gyorsan teljesíti az utasítást.

– Milyen elragadó! – motyogom, de anyám nem hallja. Vagy nem akarja meghallani. De Frank igen, érzi a tettetést, és az asztal alatt megbök. Mogorva pillantást vetek rá, amivel egyúttal azt is kifejezem, hogy nem fogom ám annyiban hagyni, nem felejtkezem el az iménti eszmecserénkről. Hiszen egyértelmű: Frank tudja, ki a kérőm. Kérő. Már a szó maga is milyen nevetséges, különösen, ha velem kapcsolatban használjuk. A ház kapuján kívüli világgal elhitettük, hogy magam vagyok a tökéletes úrikisasszony mintaképe… miközben a jóisten óvja azt a szegény férfit, akit apám kiszemelt számomra férjnek. Gyanítom, az illető egy kezes oldalbordára számít. És vajon én képes volnék azzá válni? De egyáltalán, ki lehet?

– Csodálatos volt, drágám – hallom apám hangját, és rögtön utána megjelenik az ajtóban, Clarát a karján vezetve. – Szép darab.

– Köszönöm, papa! – A húgom viselkedése maga a főhajtás: a világ illedelmességet és alkalmazkodóképességet vár a lányoktól, és ő így viselkedik. – Jövő hétre egy Beethoven-szonátát fogok megtanulni.

– Csodálatos! Hallottad, drágám? – fordul apám ragyogó arccal anyám felé. – Beethoven.

Az égre fordítom a tekintetemet, és még jobban belesüppedek a székembe.

– Húzd ki magad, Eliza! – figyelmeztet apám, de a hangjában van valami lágyság. Egy pillanatig elidőzik rajtam a tekintete, miközben letelepszik az asztalfőn. – Úgy görnyedsz ott, mint egy ruhakupac.

A személyzet felszolgálja az ételeket. A bátyám arcán végig megragad az addigi félmosoly, amit jól látok, még ha kordában tartja is.

– Milyen remek ételnek örvendhetünk ma az ég jóvoltából? – kérdezi apám.

– Marhahúsos szendvics lesz, uram.

Lenézek a tányéromra.

– Én ma nem kívánom a marhahúst.

Apám felnevet, aztán anyám és Frank is csatlakozik hozzá.

– Viselkedj, Eliza! – Apám elvesz egy szendvicset a tálcáról, és belemélyeszti a fogát egy háromszög alakúra vágott szendvicsbe. – A marhahúst mindenki szereti.

Viselkedni? De hiszen fikarcnyi éhséget sem érzek. Ételre semmiképp.

– Nem érzem jól magamat – mondom csendesen, inkább magamnak, mint a családtagjaimnak. Őszintén beszélek, a gyomrom hirtelen felfordult. Nem is tudom, hogy ez az állandó émelygés azért tört-e rám, mert gyászolom az elvesztett, gondtalan életemet, vagy azért, mert utálom a feszültségekkel teli, ugyanakkor rettentő sekélyes újat, amit helyette kaptam.

– Eliza? – Anyámra nézek.

– Megbocsátotok? – kérdezem, de még azelőtt felpattanok, hogy megkaptam volna az engedélyt, hogy elhagyjam az asztalt. Megsajnálom anyámat, megpillantva az arcán megjelenő aggodalmat. Meglehet, kissé merevvé és szemellenzőssé vált, mióta bekerültünk az előkelő körökbe, és feszítő szükségét érzi, hogy minél jobban beilleszkedjen, de a gyerekei iránti szeretetét nem váltotta fel más. Arra vágyik, hogy mind elégedettek legyünk, még ha tudatában van is, hogy a megelégedettség immár csupán másodlagos a társadalmi státuszhoz képest. Az apám rettentő sokat dolgozott értünk húsz éven át, és ez az elkötelezettség segítette hozzá végül, hogy mindent elérjen, amiről valaha álmodott. Pénzről, rangról, hatalomról, felé irányuló tiszteletről, és arról, hogy a gyerekei jövője biztosított legyen. Sajnálatos módon nem esnek egybe a vágyaink, mert én kizárólag szabadságot szeretnék. És most, hogy szemernyi sincs belőle, annál is inkább. Utazgatni szerettem volna, és megírni az utazásaim történetét. Szerettem volna megismertetni az olvasókat a mi kis szigetünkön túli világgal, még ha tudtam is, eleve, hogy ez az álom messze túl van azon, amit elérhetnék. Pénzre, nem kevés pénzre is szükségem lenne ahhoz, hogy távoli vidékekre látogathassak el. Ilyen luxusban valóban csak a leggazdagabbaknak lehet része. Ám a sors iróniája, hogy miközben a családomnak végre lenne pénze rá, hogy valóra váltsam az álmomat, nekem mégis az új élet rabjaként kell tengetnem az életemet.

Megfordulok, elhagyom az étkezőt. Valósággal fuldoklom ebben az óriási házban. A ruhámat pedig hirtelen olyannak érzem, mint amiről a minap olvastam: camisole da force. Kényszerzubbony. Pedig nem vagyok tébolyult.
És határozottan nem szeretném, hogy lefogjanak vagy korlátozzanak.

Belépek a hálószobámba, egyenesen az ablakhoz megyek, és kinézve látom, hogyan hordják be az újabb szép tárgyakat a Belmore Square egyes szám alatti házba. Ezúttal festményeket. Az egyik egy dombos vidéket ábrázoló tájkép. Oldalra biccent fejjel veszem szemügyre: a hullámzó dombok hasonlítanak ahhoz a helyhez, ahol nem is rég gyakran lovagoltam, keresztülgaloppozva az érintetlen vidéken, szabadon, mint a madár, és boldogan, mint a sárban hempergőző disznó.

A festmény kegyetlen emlékeztetőként hat, ezért inkább egy másikat veszek szemügyre, hiszen kár tovább kínozni magamat akár egyetlen percig is. Egy címert látok, de ennél több részlet szinte kivehetetlen a távolból, ezért előrébb hajolva meresztem a szememet még jobban, annyira, hogy a végén gyakorlatilag nekifeszülök az arcommal az ablaküvegnek. Fáradozásaimat siker koronázza, mert kiderül, hogy két ezüstszínű unikornis áll rajta egymással szemben a hátsó lábán. A szimbólum egyszerre tűnik előkelőnek és titokzatosnak. Oldalra biccent fejjel bámulom. Ó, istenem. Azonnal majd szétvet a kíváncsiság. Vajon melyik család címere lehet?

Hátrapillantok a vállam felett, mert a távolból meghallom a bejárati ajtó kattanását. Biztosan Porter érkezett meg, és haladéktalanul be is vonulnak apám dolgozószobájába.

Ami azt jelenti, hogy várnom kell egy későbbi alkalomra, hogy megszerezzem, amit akarok.

A nap hátralévő részében várakoztam. Először Porter járt apámnál, aztán Frank ment be, majd jött ki onnan, apám pedig csak az étkezésekre jött ki a szobájából, és azért, hogy könnyítsen magán. Nem nyílt lehetőségem rá, hogy megvalósítsam a tervemet. Eljött az este, de apám még mindig nem jött elő, így hát előkészültem a lefekvéshez, de az álom kerül. Hol felállok az ágyból, hol visszafekszem, és hegyezem a fülemet, hátha végre meghallom, ahogy apám elhagyja a dolgozószobát. Úgy érzem, mintha a nap sosem akarna véget érni.

Végül hajnali háromkor botorkál ki a szobából, miután bőven meglocsolta a gégéjét whiskyvel. Figyelem, ahogy gyakorlatilag kúszva indul el a lépcsőn az emeletre. Amint becsukódik a hálószoba ajtaja mögötte, sietve elindulok a dolgozószobája felé, benyitok, belépek, aztán olyan csendesen csukom be magam mögött az ajtót, ahogy csak tudom. Végigsétálok a könyvespolcok mentén, a tekintetemmel pásztázom a könyvek gerincét, míg meg nem találom, amit akartam. Mély sóhajjal húzom ki a sorból a vaskos, bőrkötéses kötetet, ami olyan súlyosnak tűnik, hogy inkább a másik kezemmel is megtámasztom közben. Nehéz és poros.

A parányi porrészecskék bekúsznak az orromba. Azonnal rám tör a pánik. Nem éppen finom, nőies tüsszentéseimről vagyok híres, gyorsan apám íróasztalához sietek hát, ledobom a könyvet a bőrrel borított asztallapra, és gyorsan eltakarom az orromat-számat, aztán lehunyom a szememet.

Haaap-ci!

A vállam megmerevedik, az arcom eltorzul, és lassan, nagyon lassan leeresztem a kezemet, aztán hegyezem a fülemet, nem hallom-e jelét, hogy valaki ide igyekezne, nyomozni a különös hang forrását. Néhány másodperc múlva, miután megállapítom, hogy biztonságban vagyok, senki sem figyelt fel rám, az éjszakai kalandorra, lapozgatni kezdem a könyvet, míg meg nem találom, amit kerestem.

Lebámulok az ezüst színű, hátsó lábukon álló unikornisokra. Ismerősek, és most tökéletesen ki tudom venni a részleteiket is. Izgatott várakozással vetem rá magamat a szövegre. Na, végre kideríthetem, melyik család címerét láttam, azaz kik költöznek hamarosan a Belmore Square egyes számú házába.

– Micsoda? – tör ki belőlem kis idő múlva. És még egyszer végigolvasom. Biztos nem a szemem káprázott?

Nem.

Chester hercegének nemesi címere.

A Winters család.

A homlokomat ráncolva zöttyenek le apám székébe, és a gondolataim száguldani kezdenek.

Hiszen a Winters család tagjai meghaltak.

Mi a fene folyik itt?

MÁSODIK FEJEZET

Miután felfedeztem, hogy a címer a Winters családé, küldetésemnek éreztem, hogy az apám dolgozószobájában tárolt összes lehetséges könyvet végigböngésszem, és amit csak lehet, kiderítsek róluk. Addig nem nyughattam, míg valamivel meg nem nyugtathattam háborgó gondolataimat, tudtam, ha el akarom érni, amit tervezek, pontosan arra az apróságra kell rábukkannom, amit mindenki más lényegtelennek gondolt.

Azaz a bizonyítékra.

Pontosan negyed hét volt, amikor egy művészeti témájú könyvben végre megpillantottam a bejegyzést, amely egy szép, az angol tájat megörökítő festmény vásárlóját nevezte meg. Azt a képet cipelték be a szemem láttára a Winters rezidenciába. A vásárló pedig, a könyv tanúsága szerint nem volt más, mint a néhai Chester herceg.

A következő két órát írással töltöttem. A kezem és tollam alig tudta követni száguldó gondolataimat, ami még nehezebbé tette a dolgomat, mert megpróbáltam elváltoztatni a betűimet. Épp a kellő pillanatban sikerült befejeznem: amikor meghallottam az inasunk, Dawson motozását. Összehajtogattam a papírt, kiszaladtam a bejárathoz, kinyitottam, és megragadtam a kilincset. Amikor meghallottam, hogy az inas megérkezett mögém, becsuktam az ajtót, felé fordultam, és meglengettem a kezemben tartott papírt.

– Ezt a küldeményt Mr. Porter hagyta itt apám részére, útban a nyomda felé – mondom, és ásítva nyújtózkodom is hozzá. – Megtenné, hogy leteszi az asztalára, Dawson? – Elhaladtomban a kezébe nyomom, nem hagyok rá időt neki arra, hogy kérdezősködjön. – Már attól féltem, hogy a harsány kopogásával a környék összes lakóját felveri! – Összepréselt ajkakkal nézek Dawsonra, mert tudom, milyen elszörnyedve hallja, hogy ezen az istentelenül korai órán kénytelen voltam kimászni az ágyból, hogy egy látogató előtt kinyissam az ajtót. – Szerintem még néhány óra pihenésre szükségem lesz ezek után – sietek fel a lépcsőn, és nem tudom elfojtani a mosolyomat.

Atyavilág, még soha életemben nem voltam ilyen kíváncsi semmire!

Néhány órányi nyugtalan alvás után, a nap további részét azzal töltöm, hogy igyekszem háborgó gyomromat irányításom alatt tartani. Lehetséges, hogy az emberek holnap újra olvasni fogják a szavaimat! A tükör előtt ülve bámulom önmagam kifinomult, feljavított változatát, és száguldanak a gondolataim, miközben Clara pörög-forog-piruettezik körülöttem a hálószobámban. Vajon apám olvasta már a cikkemet? Vagy egyáltalán felfedezte?

Megpaskolgatom a ruhám rövid, puffos ujját, mielőtt megrángatom az alsószoknyámat, ami teljességgel haszontalannak hat az új, magas derekú selyemruha alatt. Szemügyre veszem dús kebleimet, amelyeket megfelelően elleplez a méltóságteljes szögletes kivágás szabása. Nekem jobban tetszett ugyanennek a ruhának a v-nyakú változata, ami azokhoz a merészebb darabokhoz hasonlított, amilyeneket a divatmagazinokban láttam. Ki gondolná, hogy divatkérdésekben saját véleményem van? Ám sajnos az elképzeléseimet lehurrogták, és rám tukmálták ezt az… előkelő hölgyhöz illő darabot.

A dúsan díszített hajtűt mélyebbre nyomom a fejemen ékeskedő mahagóniszín hajtömegbe, de figyelmetlen vagyok, és a fájdalomtól eltorzul az arcom, amikor az éles fém megkarcolja a fejbőrömet.

– Clara, maradj egy kicsit nyugton! – figyelmeztetem a húgomat, a fogam között szűrve a szavakat, mert a hajtűtől máris fájni kezdett a fejem.

– Hát nem vagy izgatott? – Clara mintha meg sem hallotta volna, amire kértem, továbbra is ugrándozik, piruettezik, pördül-fordul. Szédelgek, ha ránézek. – Hiszen estélyre mégy a kastélyba, Eliza!

Izgatott? Én? Nem, nem mondhatnám.

– Örülök neki – mormolom. Szegény Clara. Az én ártatlan, bármit könnyen felejtő húgom. Vajon eszébe jut, hogy alig néhány éven belül őt is, akárcsak engem, be akarják lökni az úgynevezett jó társaságba, hogy megmutogassák a kérőként szóba jöhető uraknak? Bár a tegnapi villásreggeli, és Frank szeszélyes viselkedése után kész misztikum, miért is megyek erre a bálra. Kevésbé van arról szó, hogy bevezessenek a társaságba, mint arról, hogy bemutassanak. Lehet, hogy apám egyszerűen elfogadta az első valamirevalónak talált férfi ajánlatát. Istenem, vajon mit tartogat számomra a sors? Frank pontosan tudja, kire fognak rásózni – a nyakába varrnak, tőlem meg azt várják, hogy mosolyogjak, ájuldozzak és csak akkor beszéljek, ha kérdeznek. Grimaszolva gondolom végig, milyen könyörtelen az új életem, és muszáj nagyot nyelnem, amikor eszembe jut a régi, amit elvesztettem. Azt, amelyben lehetőségek végtelen sora várt volna. Amelyben csodás álmokat dédelgettem. A képzeletem arra kószált, úgy száguldott, ahogy akart.

Újra végignézek magamon, és nem állom meg, muszáj izegnem-mozognom. Hiányzik a régi életem, amelyben kényelmes ruhákat hordtam. Egyetlen házaspárt sem ismerek a Belmore Square-en, akik boldogok lennének. Aztán egy pillanatra megmerevedek, hiszen ez nem igaz. Egyet mégis. Anyámat és apámat. Az ő házasságukat nem az elvárások szülték, hanem igazi döntés volt. Egyiküket sem vezették be az előkelő társaságba, mert nem tartoztak az elit körhöz. Mostanáig. Képtelen vagyok megszabadulni a gondolattól, hogy talán a boldogságuk sem lesz tartós. Apám gondolatait azóta mintha folyamatosan az foglalná le, milyen kegyeket élvez az új, úri barátai társaságában. A sok, áradozó dicséret, amiben részesül, meg az, hogy a lapja minden új kiadása tökéletes beszédtémaként szolgál a sok-sok társasági eseményen, ahol mást sem csinálnak, mint isznak és dohányoznak. És anyám? Ő igazán örül a jelenlegi társadalmi állásának. Az én folyton növő elkeseredettségemnek viszont nem. És mégis, azzal a hatalommal együtt, ami apám kezébe került, a felesége felé elvárás, hogy alkalmazkodjon. Nem láthatják úgy, hogy megkérdőjelezi a férje döntéseit. E pillanatban semmiképp. Azaz a sorsom megpecsételődött. Ha küzdenék ellene, azzal a szüleim ellen is harcolnék, aminél jobban semmit sem élveznék kevésbé. Újra igyekszem a helyére rángatni a ruhám vállrészét és nyakkivágását, mert a mellem folyamatosan kitörni készül belőle. Nem mintha nagy eséllyel szállnék harcba bármi ellen ebben a nevetséges ruhában.

Feladom, és hagyom, hogy győzzön rajtam. Nem jó előjel ez a megadás.

Miután türelmesen végigüljük a várakozási időt a hintók érzésre több mérföldön át kígyózó sorában, és begördülünk a palota elé, lakájok lépnek a kocsinkhoz. A kezem önkéntelenül az ajtó felé rebben, de az apám megállít.

– Erre valók a szolgák, Eliza. Te nem közülük való vagy.

Bólintok, közben érzem, hogyan szegeződik rám anyám bizalmatlan tekintete. Frankre nézek. Úgy viselkedik, mintha teljesen hidegen hagyná az előttünk álló este. A bátyám határozottan jóképű férfi. Magas, atletikus testalkatú, elragadó. Ma este ezernyi fiatal nő közül válogathat, akik minden tőlük telhetőt megtesznek majd, hogy jó benyomást keltsenek benne. Az jó kérdés, persze hogy ő hogyan fogadja majd a rajongásukat, mert Frank, nincs rá jobb kifejezés, egyszerű nőcsábász. Vidéken elég volt megvillantania egy afféle rá jellemző fiús vigyort, és minden egyes, otthonunk öt mérföldes körzetében tartózkodó nő máris körülötte zsongott, eltökélten igyekezve megnyerni a szívét. De egyiküknek sem sikerült. Egy-két csókot talán. Talán? Egészen biztosan. Én magam is rajtakaptam az erdőben, nem egyszer. Legelőször, amikor nagy szerencsétlenségemre, rájuk rontottam, őszintén szólva azt hittem, hogy Frank éppen meggyilkolja a vaskereskedő lányát. És senki sem vádolhat ezért – a lány végtére is felkiáltott. A bátyám ekkor magyarázta el, persze csak miután felhúzta a nadrágját, és üldözőbe vett, hogy lenyugtasson, hogy nem jajkiáltást hallottam, hanem az öröm hangjait. Közben végig határozottan zavarban volt. Tágra nyílt szemmel bámultam rá. Frank még jobban elsápadt. Utána igen alapos leckét adott nekem olyan dolgokból, amelyekről nem kellene tudnom, majd azzal zárta mondókáját, hogy figyelmeztetett rá, egy ifjú úrihölgyre milyen következményekkel járna, ha átadná magát ezeknek a bűnös vágyaknak, ahogy a vaskereskedő lánya tette. A sors iróniája, hogy a szegény lány alig néhány héttel később beteg lett, és meg is halt. Két évig abban a hitben éltem, hogy a bátyám csókja volt rá ilyen végzetes hatással. Aztán újra rajtaütöttem Franken, ezúttal egy másik nővel a karjai közt. És hamarosan egy másikkal. És később egy újabbal. Mind életben maradt. És mosolyogva fogadták, amikor figyelmeztettem őket a szörnyű lehetőségre. Az utolsó, a hentes lánya, úgy gondolta, hogy kedves lesz hozzám, leültetett, és elmondta, mi történt valójában: a vaskereskedő lányát influenza vitte el. Addig is az volt a véleményem, hogy túlzás egyetlen csókért ilyen nagy árat fizetni, mint egy fiatal nő élete. Franket áldja meg érte az ég, hogy próbálkozott. Még mindig abban a hitben él, hogy úgy képzelem, meghalok, ha hagyom magamat megrontani a házasság előtt.

Lelépek a hintó lépcsőjéről, aztán felnézek a palota homlokzatára, és nem tudom visszafogni a sóhajtást. Kihallatszik az épületből a báli zsongás, a nevetés, a beszélgetés zaja.

– El tudod hinni, hogy itt vagyunk? – kérdezi anyám, miközben apám és Frank nyomában sétálunk a boltív felé, amelyen át a palota belső részébe lehet belépni. – A trónörökös által adott bál, Eliza! – Annyira el van bűvölve, olyan izgatott, hogy kapkodva veszi a levegőt. Én is ámulok, ezt nem tagadhatom, de félelemmel is eltölt az előttünk álló este.

– Csodálatos – motyogom, miközben belépünk a pompás előcsarnokba. Még életemben nem láttam ennyi embert. Több százan, ha nem több ezren. Ránézésre ma este minden lord, lady, herceg és hercegnő, aki ad magára valamit, és tartja magát valamire, megjelent itt. – Ó, istenem – lehelem, behúzódva apám és Frank mögé, akiket maga a trónörökös üdvözöl. Vörös az arca, és a színpadias mozdulatoktól ráloccsan a bora a zakója díszes bársonyára, de láthatóan nemigen zavartatja magát a bepiszkolódott ruhadarab miatt. Az igazat megvallva, ahhoz képest, milyen korán van még, meglehetősen részegnek látszik. Ami azt jelentheti, hogy igazak a hírek arról, milyen pazarló életvitelt folytat? A bálozó herceg. Lefogadom, hogy remek sztorit lehetne kerekíteni ebből a témából.

– Melrose, a magáé az egyetlen lap, amit olvasok! – jelenti ki a herceg. Gondolatban az égre emelem a tekintetemet. Hát persze hogy azt olvassa, hiszen apám lapjában csak olyan politikai és egyházi hírek jelennek meg, amelyek a herceg és őrült apja kedvére valók lehetnek.

Rövid beszélgetés következik, a herceg felnevet, ennél vidámabb nem is lehetne, aztán amikor felharsan a zene, nagy levegőt vesz, és sarkon fordul, hogy ellejtsen a parkett irányába, ahol a vendégek várakozásteljes, lelkes tapsban törnek ki.

– Ez a kedvenc zenéje – suttogja anyám, és apám mellé lépve belekarol.

– Legalább vághatnál olyan arcot, mintha örülnél, hogy itt lehetsz – próbál mosolyra bírni Frank. – Ügyes! – lép aztán egyet hátra, hogy gunyoros arccal meghajoljon előttem.
– Élvezd az estét, húgom! – Pimaszul felveti a fejét, és körbekémlel, hogy szemügyre vegye a hölgyfelhozatalt. – Én, úgy látom, egészen biztos élvezni fogom!

Elszűkült szemmel nézek utána. Elegyedik a tömegben, és egyetlen láncot sem cipel.

– Eliza! – szólít meg az apám, elvonva figyelmemet. Tétova mosolyt vet felém, a tekintete könyörgő. – Szeretnélek összeismertetni valakivel! – Int, hogy kövessem.

– Csak ha nem olyan férfi az, akivel össze akar apám házasítani – mosolygok rá. Erre azonnal eltűnik az arcáról a szívélyesség, és a bőre hamuszürkévé válik. Ó, istenem, ne!

– Eliza! – sziszegi anyám, és nevet, hogy leplezze, valójában épp azt ellenőrzi, hogy mások is hallották-e a szavaimat, és a férfiakra néz, akik apám takarásában állnak. Ketten vannak. Az egyik magasabb a másiknál, csak belőle látok valamennyit. Kifejezetten unalmas alaknak tűnik.
Az alacsonyabb férfi arcát egyáltalán nem látom, de sétabot van a kezében, amiből arra következtetek, idősebb lehet. Az anyám fölöslegesen aggódik, a saját hangomat is alig hallottam.

Teszek egy lépést előre, és a tömeget pásztázom, hátha meglátom Franket valahol. A szemét! Pontosan tudta, hogy most következik a bemutatkozás.

– Hadd mutassam be a lányomat – szól apám büszkén, és oldalra lép, mögüle előbukkan a két férfi. Jaj, ne! Cornwall hercege, Lymington áll ott, és tetőtől talpig végigmér. Az arca barátságtalan, a monoklija egy szalagon függ a nyakából. A fia, Frederick, akiről lerí, hogy kevés nála unalmasabb lényt hordott még a hátán a föld, úgy áll mellette, mint egy éretlen, kemény, zöld szilva, amely soha az életben nem fog megpuhulni. Ő volna a kérőm? A csend hosszan-hosszan nyúlik, a végére teljesen zavarba jövök, és őméltósága olyan arcot vág, mint aki mindjárt a monoklija után tapogatózik, hogy alaposan megvizslathasson az üvegen keresztül.

Kissé tanácstalanul pillantok apámra.

– Némák az ismerősei, apám? – kérdezem, mire apám szeme kiguvad, Lymington herceg pedig köhint egyet, és hátrahőköl, amitől felemelkedik a feje búbjáról szürke parókája, és majdnem elszabadul, hajpúderrel szórva be a jelenlevőket. Az a műhaj köteteket mesél viselőjéről, mivel épeszű ember ugyan nem perkálná ki a vámot, amit be kell fizetni egy ilyen luxustermék külföldi behozatala után. Lymingtonnak több pénze van, mint józan esze.

Apám rémülten vág közbe.

– Eliza, ismerd meg Cornwall hercege őméltóságát, és fiát, Frederick Lymingtont, Cornwall earljét.

A nagy nehezen belém vert jómodor újra cserben hagy, mert elfelejtek pukedlizni. Apám kifejezetten megalázottnak látszik, de ez sem mulattat.

– Felség – hajolok meg gyorsan Lymington előtt. – Milyen öröm újra látni önt!

A herceg apámra néz, aki gyorsan úrrá lesz a zavaron, és szélesen elmosolyodik.

– Ma reggel kifejezetten izgalmas hírt publikáltunk
– közli apám, mire az ereimben megfagy a vér, és éles hangon beszívom a levegőt. Ez azt jelenti vajon, hogy megtalálta? – Biztosra veszem, hogy sokak érdeklődését felkelti majd. Porter személyesen kézbesítette ma, kora reggel.

A torkom elszorul, és egy pillanatra átfut a fejemen a kérdés, vajon mennyire van rám írva a bűntudat. Egyáltalán rám nézett apám?

– Miről van szó? Árulja el a részleteket! – lép közelebb Lymington.

– Ma este beszéltem vele, mielőtt a hintó megérkezett volna értünk, hogy tisztázzak vele néhány kérdést a cikkel kapcsolatban – folytatja apám, és pedig ügyetlenül próbálok meglepettnek látszani. Apám beszélt Porterrel? De miért? Nem szokatlan, hogy Porter cikkeket hoz jóváhagyásra apámnak. Apám eddig még soha, egyetlenegyszer sem kérte tőle, hogy bármit megmagyarázzon. Ó, hogy a magasságos ég minden szentje! Máris meghiúsult a címlapsztorim?
– Ő is erősen ragaszkodott hozzá, hogy publikáljuk.

Valóban? Ez már jobban tetszik, mosolygok magamban. Hát persze hogy ragaszkodott. Tudtam én, hogy Porter híres önhittsége nekem fog dolgozni ebben az ügyben.
És remélem, továbbra is számíthatok rá.

– Miről szól a cikk? – kérdezi Lymington.

– A Winters családról.

– A Wintersekről? – tör ki Lymingtonból. – De hisz ők halottak.

– Talán mégsem – mereng apám, amivel ismét felkelti Lymington kíváncsiságát, és éppen ez a lényeg, nem igaz?
De ez mégsem valami pletyka, hanem megoldásra váró rejtély, és azokat mindenki szereti.

Lymington megemeli a botját, és elsétál, anélkül, hogy egyszer is visszanézne. Apám követi, én meg ott maradok kettesben… Frederickkel. Ez a férfi itt? Ez a halvérű, merev, barátságtalan küllemű úriember volna a kérőm? Isten a tanúm, ezt nem akarom. Követem apámat a tekintetemmel, amint arrébb vezeti Lymingtont, közben anyám közelebb lép hozzám, Clarával az oldalán, aki kitartóan, és bosszantó ámulattal csügg a környezeten, anyám pedig igyekszik a figyelmét megosztani: fél szemével engem figyel, miközben különféle hölgyekkel cseveg. Elkapom Clara pillantását, és ingerültségemet jelezve felfújom az arcomat, és minden áldott tudatlansága dacára, sikerül válaszképp pontosan olyan csalódottnak látszania, mint amilyennek én érzem magamat. Mit csinálhatnék ebben a helyzetben? Frederickre nézek… majd ránk ülepszik a már-már elviselhetetlenül kínos csend. Egy teljes percnyi. Én rámosolygok, ő viszonozza, körbekémlelek a teremben, ő is, aztán ismét mosolygok. Ő is.

– Mennyi idős, kérem? – tör ki belőlem végül, mert képtelen vagyok tovább elviselni ezt.

Sebesen pislog párat.

– Huszonnégy éves.

Huszonnégy? Akkor vajon hogy az ördögbe nem házasodott még meg? Istenem, a komor valóság még hamuszínűbbre válik körülöttem. – Én tizenkilenc vagyok. – A vállam fölött hátralesek, és látom, hogy anyám még mindig engem figyel, miközben olyan mosoly játszik az ajkán, amiből látszik, hogy ugyanolyan fájdalmas ezt a jelenetet látnia, mint nekem benne lenni. Akkor miért?

– Szeretne sétálni egyet a kertben? – kérdezi Frederick.

Sokkal gyorsabban pördülök meg a tengelyem körül, mint kellene, ezért kicsúszik a lábam alól a talaj, az a hülye ruha pedig megakadályozza, hogy akár kísérletet tegyek arra, hogy megvédjem magamat az eleséstől. Teszek egy-két botladozó lépést Frederick felé, de ő, ahelyett, hogy elkapna, arrébb lép, hagyva, hogy kupacként omoljak a padlóra. Magam körül döbbenet és elszörnyedés elfúló hangjait hallom, hangosabban, mint a zenét, én meg a padlót díszítő mozaikberakást szemlélem, miközben tetőtől talpig elfut a szégyenkezés.

– Hagyta, hogy elessek! – A hangomba sikerül belecsempészni annyi vádló élt, hogy jól tükrözze, mennyire haragszom erre a Frederick nevű úriemberre. Könnyedén megvédhetett volna a megaláztatástól, de nem tette. Hagyta, hogy elessek, mert, isten ments! még a végén valaki meglátta volna, hogy megérint, pedig még épp csak alig mutattak be minket egymásnak.

Jobbra-balra nézegetve figyelem a rám szegeződő tekinteteket, mialatt merev állkapoccsal, a torkomban gombóccal feltápászkodom, a legkevésbé sem kecses hölgy módjára, aztán leveregetem magamról a port.

– Azt hiszem, azt a sétát – a padlót bámulom, és rajta a figyelem kereszttüzéből minél hamarabb kikerülni remélő, egyre gyorsabban lépkedő lábamat – egyedül akarom megtenni. – Dübörgő szívvel menekülök, a mellemre szinte elviselhetetlen súly nehezedik. Alig kapok levegőt, és ez
a rettenetes ruha végképp nem segít.

Néhány elszörnyedt arcú hölgy elugrik az utamból, aztán végre-végre kint vagyok a kertben, és mélyet szippantok a friss levegőből. Rohanvást közlekedő hölgy vagyok, kísérő nélkül, ezért minden lakáj, ajtónálló, szolga és vendég riadtan les rám. A megalázottságom úgy nő, mint a teljességgel alkalmatlan helyen elburjánzó borostyánindák.

Valaki mellém lép, felkapom a fejemet.

– Sétáljunk egyet – ajánlja Frank csendesen, és biccent egyet a nézőközönségünk irányába, majd karonfogva elvezet onnan. Felveszem a bátyám lépteinek ritmusát, és csak azután szólalok meg, miután ide-oda rebbenő tekintettel meggyőződöm róla, hogy kettesben vagyunk:

– Én el fogok szökni – jelentem ki határozottan, két kezemet összekulcsolva magam előtt.

– És beállsz egy vándorcirkuszba?

– Képzeld, ha kell, azt is megteszem! – vágok vissza. – Az, ha egy ketrecbe zárnak az emberevő oroszlánnal, vonzóbb lehetőségnek tűnik előttem, mint az, ha el kell viselnem a hölgyek és urak őszinte véleményét.

– Muszáj mindig ilyen esztelenségeken törni a fejedet?

– Neked meg muszáj mindig humorizálni? – kérdezem, aztán a figyelmemet a két sor fa vonja magára, amelyek közt sétálunk, egyforma magasságúak, egyforma zöld árnyalatúak, és tökéletesen egyenletes távolságba ültették őket egymástól. Semmiben sem foghatók azokhoz az erdőkhöz, amelyeken keresztül az elmúlt életemben kószáltam nap mint nap. Semmi zűrzavar. Semmi kiszámíthatatlanság. Semmi vadság. – Láttad a kérőmet?

– Szerintem mindenki látta, aki a bálteremben jelen volt, Eliza. Az a szerencsétlen férfi volt az, aki olyan kínosan érezte magát, hogy majd kővé dermedt, miközben te dühös pillantásokkal bombáztad.