Copyright © Holch Gábor, 2026
Hungarian edition © HVG Könyvek, 2026

ISBN 978-963-565-858-9

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

A kötetben a kínai nyelvi elemeket pinyin átírással közöljük. A tulajdonneveket első előfordulásukkor zárójelben magyar átírással is feltüntetjük. Kivételt képeznek a magyar köznyelvben meghonosodott alakok, például Peking, Sanghaj, Kanton, Hszi Csin-ping.

Tartalom

Bevezető

Első fejezet

Távolugrás az ismeretlenbe

Második fejezet

Kontinensek és kultúrák találkozása

Harmadik fejezet

Világvásár és világháló

Negyedik fejezet

Kultúrák kommunikációja

Ötödik fejezet

Interkontinentális illemtan

Hatodik fejezet

Tétek és taktikák a tárgyalásban

Hetedik fejezet

Az ötlettől az üzletig

Nyolcadik fejezet

Stratégiai útkeresés

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Bevezető

Kína hagyományos címerállata a sárkány, az utóbbi években azonban a panda felzárkózott mellé a modern nemzetazonosság jelképeként. A cuki, de mégis tiszteletet parancsoló panda remekül megtestesíti az ország környezettudatosabb, szerethetőbb, gondosabban formált új imázsát. Megjelent a pekingi 2008-as nyári és 2022-es téli olimpia marketingjében, számtalan csomagoláson, szórakoztató és népszerűsítő animációs filmekben, és jelenleg ötvennél is több, a kínai állam tulajdonában lévő hús-vér panda járja a világ állatkertjeit az úgynevezett „pandadiplomácia” képviseletében. Ez a sebezhető státuszú medveféle ugyanakkor a tudatos imázsépítésen túl Kína ellentmondásos nemzetközi megítélését is tökéletesen kifejezi. Ahogy egy amerikai internetes mém fogalmazott: „Egyszerre ázsiai, fehér és fekete.”

Az alapvetően békés, növényevő állat, amely a számára otthont nyújtó rezervátumokban és állatkertekben is rendkívül népszerű a turisták körében, komoly bevételi forrást jelent Kínának. (A pandadiplomácia keretében ideiglenesen külföldön tartózkodó mackók Pekingnek fizetendő éves fenntartási díja pandapáronként egymillió dollár körül van.) Hiba volna azonban gyámoltalan játszótársat látni benne és alábecsülni. Szecsuan tartományban minden évben többen komolyan megsérülnek, amikor bemásznak az állatok számára kijelölt zárt területre, hogy – az animációs filmek kedves figuráin felbuzdulva – megöleljenek egy pandát!

És hogy miért póker? A természet ereje és a nemzeti büszkeség nem játék, az üzlet viszont az. Egy tanácsadó barátom már több mint egy évtizede pókerszabályok és -taktikák alkalmazásával oktatja az üzletkötést és stratégiai döntéshozatalt. Az alapszabályok egyszerűek, a permutációk száma azonban a végtelenbe tart. Akivel egy asztalnál ülünk, nem elég a lapjait kipuhatolni: meg kell próbálni a fejébe látni, és figyelni kell arra is, milyen viszonyban van a többi játékossal. A pandapóker során becsülettel kell helytállni, de tudni kell blöffölni is. Különbséget kell tenni a valós és a megjátszott önbizalom, a tényleges és a látszólagos erőforrások, valamint az igazi és a vélt opciók között. Ki kell tapasztalni a különböző temperamentumú játékosok beidegződéseit. El kell tudni fogadni, hogy bár a póker mindenhol póker, a szabály mindenhol szabály, az elvárt, a még megengedhető és az elfogadhatatlan viselkedést annál eltérőbben látják és kezelik a játékosok, minél messzebbről érkeznek. Ami pedig a legfontosabb: idejében fel kell ismerni a kedvezőtlen fordulatot, és ha kell, ki kell szállni – akár az első, akár az utolsó körben. A kudarcélmény ilyenkor bosszantó, de a következő leosztásig legalább hátradőlhetünk, és végiggondolhatjuk a rendelkezésre álló lehetőségeket. Vagy csendben szemlélődhetünk abban a reményben, hogy ellessük a nálunknál rátermettebb vagy tapasztaltabb játékosok fortélyait.

A Pandapóker nem elméleti Kína-portré és nem is egzotikus útibeszámoló, hanem a Kínával folytatott üzletkötés és a Kínában zajló cégvezetés gyakorlati útmutatója: olyan tapasztalatok és tanulságok összegzése, amely a kapcsolatfelvételtől a tárgyalásokon és az együttműködésen át a hosszabb távú stratégiai döntésekig segítséget nyújthat az olvasónak.

A könyv első fejezete konkrét példákkal világítja meg a Kínával való üzletelés vonzerejét és buktatóit. A második fejezet segít eligazodni a kínai és a hazai munkakultúra és szakmai szokások látszólag irracionális szabályrendszerében, majd szemlélteti a különbségeket olyan konkrét helyzeteken keresztül, amelyekkel az olvasó valószínűleg találkozni fog a kínaiakkal történő együttműködés során. A harmadik fejezet a gyakorlati első lépésekhez nyújt útmutatást: honnan indul a Kínába vezető út, milyen lehetőségek kínálkoznak a kapcsolatteremtésre, és hogyan alakul ki az együttműködéshez elengedhetetlen bizalom. A negyedik fejezet a rendszeres kínai–magyar üzleti kommunikáció formáinak, hangnemének és szereplőinek megválasztásában segít. Az ötödikben az üzleti etikettet tárgyalom, a megbeszélések időzítésétől az ajándékozás és üzleti italozás szabályaiig. A hatodik fejezet a tárgyalás csapdáit és módszereit, a hetedik pedig Kína öt olyan sajátosságát mutatja be, melyek megértése az üzlet bármely területén segíthet az eligazodásban. A nyolcadik, utolsó fejezet stratégiai tudnivalókat tartalmaz arra az esetre, ha a kínai kaland sikerrel jár: cégalapítás, cégvezetés és cégfejlesztés.

A Kínával való együttműködésre nem készítenek fel sem az itthoni üzleti sikerek, sem a számunkra könnyebben kiismerhető országokban szerzett tapasztalatok. Az első meglepetést rendszerint a tempó okozza: a lehetőség váratlanul adódik, és az ember máris azt érzi, hogy egyszerre kellene átlátnia a helyzetet, döntést hoznia és lépést tartania. A Pandapóker segít abban, hogyan játsszuk meg a lapjainkat.

Első fejezet

Távolugrás az ismeretlenbe

„Na, mi újság Kínában?” – kérdezik immár negyedszázada rokonaim, barátaim, ismerőseim, Budapesten és másutt Európában.

A kérdés a világ egyik legjobb felütése: aki nem hiszi, próbálja ki! A tekintetek a jövevényre szegeződnek, majd záporozni kezdenek a kérdések, és egymást érik a megjegyzések. Az óvatos duhajok arra kíváncsiak, hol is van az a Sanghaj (Peking, Shenzhen [Sencsen], Chongqing [Csungking] satöbbi), és tényleg annyian laknak‑e ott. A kíváncsibbak a hétköznapokról faggatnak: milyen az éghajlat, mit esznek, mit isznak a helyiek, a felhőkarcolókban laknak is, vagy ott inkább csak dolgoznak? A tájékozottabbak a pártállami lét olyan személyes vetületeit feszegetik, mint az egykepolitika, a lakosságot mindenüvé elkísérő digitális felügyelet, vagy Kína véget nem érő mérnöki világrekordjaira kérdeznek rá. Tényleg húsz metróvonal van már Sanghajban? (Nem, jelenleg huszonegy.) Tényleg háromszázzal mennek a vonatok Kínában? (Az amelyikkel Sanghaj és Peking között közlekedem, igen. Készül az új szuperszonikus expressz is, de sok más járat harminccal döcög.) Tényleg vannak már repülő taxik is? (Én még nem láttam ilyet, de szerintem csak idő kérdése.)

A beszélgetés azonban számomra olyankor válik igazán izgalmassá, ha valaki egy Kínával kapcsolatos üzleti tervet vet fel. Nemrégiben például egy ismerősöm kérte ki a véleményemet a kínai gyártású elektromos autók nagybani behozatalával kapcsolatban. Illetve helyesbítek: az egyetlen elfogadható vélemény számára valójában a feltétlen helyeslésem lett volna. Az illető, bár akkoriban más szakmában tevékenykedett, előzetesen már dolgozott az autóiparban, ezért úgy gondolta, készen áll a feladatra. A magyar fogyasztók igényét a kínai járművekre magától értetődő ténynek vette. Korábbi szakmai kapcsolatainak köszönhetően papíron már össze is állította az érdekelt befektetők és elosztók listáját, felvette a kapcsolatot az importra szánt kínai autómárkák képviselőivel, sőt (és ezen a ponton suttogóra fogta), az sem mellékes, hogy kínai részről már a kormány támogatásával is rendelkezik. Veszíteni nem nagyon lehet a dolgon – magyarázta. A jövő a kínai elektromos autóké, ajánlatos mihamarabb az ülésbe huppanni.

Végül aztán elállt a kínai kocsik importjával kapcsolatos terveitől, talán annak köszönhetően is, hogy őszintén felvázoltam számára Kína elektromos autók fejlesztésével és terjesztésével kapcsolatos stratégiai kultúráját. Ott ugyanis a kormány az elmúlt évtizedben több száz, elektromos járműveket gyártó cég létrejöttét segítette, ezeket azonban a fejlesztés felgyorsítása érdekében kegyetlenül megversenyezteti egymással. A cégek nagyobbik fele tönkremegy vagy beolvad a nyertesekbe, és hozzánk már csak a tucatnyi legsikeresebb vállalat híre és termékei jutnak el.

És nem ez volt az első Kínával kapcsolatos üzleti elképzelés, amit hallottam.

Az ország iránti érdeklődésem, valamint közvetett és közvetlen tapasztalataim jóval megelőzik azt a két évtizedet, amelyet Kínában kelet–nyugati interkulturális vezetési tanácsadással töltöttem. Szakmai történetem tulajdonképpen a gyerekkoromig nyúlik vissza: apám a nyolcvanas években Kínában dolgozott néhány évet, és az élménybeszámolói maradandó benyomást tettek rám. A mai napig fel tudom idézni a hazaküldött fotókat, videókat, Kína két arcát, amelyről bőven lesz még szó a jelen kötetben: egyrészről a fékezhetetlen kíváncsiságot és tettvágyat, a megállíthatatlanul hömpölygő tömeget, a naponta üzembe helyezett utakat, hidakat, gyárakat és erőműveket, másrészről (fittyet hányva az atomkorra) a tovább pöfögő gőzmozdonyokat és kurblis teherautókat, faekével bajlódó földműveseket és Mao-zubbonyban dolgukra kerekező gyári munkásokat.

Sokakkal megesik, hogy egy nap útnak indulnak, és lélekben soha nem térnek vissza. Én is valami hasonlót élhettem át, kevésbé drámai, ám nem kevésbé sorsfordító módon, amikor rácsodálkoztam a Keletre. Tanulmányaim követték is a szívem diktálta irányt: nyelveket, társadalomtudományokat, majd diplomáciát hallgattam, posztgraduális szinten az Európai Unió Távol-Kelet-politikáját kutattam. Közben akarva-akaratlanul kapcsolatba kerültem az évi több ezer taggal gyarapodó honi kínai közösséggel is. Nyelvet tanultam tőlük, tolmácsoltam, együtt ittunk, miközben hallgattam az otthonról – akkoriban főként a Sanghaj-közeli Zhejiang (Csöcsiang) tartományból – magukkal hozott történeteiket. Segítségükkel megértettem sok olyan összefüggést, amelyek szerintem a mai napig meghatározzák a két ország lakói közt fennálló, folyamatosan változó kapcsolatot.

Az új évezred első két évtizedét Kínában, nagyobbrészt az akkoriban világvárossá cseperedő Sanghajban töltöttem, de gyakran jártam haza Budapestre is. Ahogy telt az idő, és tanácsadói, írói és előadói munkámnak köszönhetően egyre többen hallottak az ázsiai tevékenységemről, úgy avattak mind többen bele a Kínával kapcsolatos üzleti elképzeléseikbe is. Az évek során meghallgattam és véleményeztem sok álmot, tervet és a kettő közötti tartományt. Volt, aki benzinadalékot, más gesztenyepürét vagy régiséget akart Kínába exportálni, vagy éppen hazai ingatlanokat közvetíteni gazdag kínaiak számára. Volt, aki inkább behozni szeretett volna kínai kelmét, akupunktúrához használt tűket, benzines, később elektromos mopedeket, autópálya-fizetőkapukat, Európába települni vágyó tehetős kínaiakat vagy a hazai infrastruktúra fejlesztésére szánt befektetési tőkét. Ahogy az lenni szokott, az ötletek többsége vágyálom maradt, sok üzlet azonban valóban létrejött, hol a közreműködésemmel, hol nélküle. Sanghaji csapatom és partnercégek segítségével támogattunk magyar–kínai együttműködéseket autóalkatrész, orvosi műszer, szoftver, infrastruktúra, oktatási és diplomáciai ágazatokban.

Mire 2023-ban sanghaji feleségemmel Budapestre tettük át a család bázisát, Kína globális szerepe, és ezzel együtt az itthoni megítélése is, a felismerhetetlenségig megváltozott. Gyerekkoromban a Kínai Népköztársaság, már a neve alapján is, a szovjet rendszerű államok közösségének távoli és meglehetősen sajnálatra méltó tagjaként élt a honi köztudatban: „Hogy hívják a kínai trafikost?” „Csikk Van Csak!” „És a hentest?” „Mó Csing Van Csak!” Ennek a típusú élcelődésnek volt is valóságalapja. Kontinensnyi mérete és közel egymilliárd lakosa ellenére a nyolcvanas évek első felében Kína nemzeti összterméke csupán a Nyugat-Európában szerénynek számító spanyol gazdaságéval vetekedhetett. Az akkor még szintén szocialista Lengyelország a kínai össztermék majd kétharmadát állította elő. De még hazánk parányi gazdasága is ki tudta termelni a kínai egytizedét, az egy főre jutó GDP tekintetében pedig a kínai érték tízszeresét produkáltuk. Nem emlékszem, hogy akkortájt találkoztam volna itthon kínai gyártmánnyal, de ha volt is ilyesmi, valószínűleg hasonló lelkesedés fogadta, mint a szovjet termékeket.

A Made in China még akkoriban is a gagyi szinonimája volt, amikor 2002-ben Kínába költöztem. Emlékszem, pár év kínai tartózkodás után meglátogattam egyik régi barátom vállalkozását egy irodaházban Budán. Mielőtt ebédelni mentünk, egy átalakító segítségével feltöltöttem a telefonomat. A barátom oda is szólt: „Nehogy leégesd az irodámat!” Ezen jót derültem, pedig a barátom nem viccelt, és csak akkor nyugodott meg, amikor elárultam: az átalakítót Szingapúrban a TÜV SÜD német minőségellenőrző nagyvállalattól kaptam ajándékba, egy sikeres tréning emlékére. A kínai importra vonatkozó üzleti elképzelések rákfenéje akkoriban éppen ez volt: bár a napszemüvegek és trikók kelendőek voltak, nem sok hazai fogyasztó bízta volna az elektromos eszközeit, a kocsiját, a kutyáját vagy a családját az onnan beszállított termékekre. Mobilszolgáltatásaink jelentős részét persze már akkoriban is Huawei-felszerelés biztosította, de ezt még nem kötötték az orrunkra. A legtöbben amúgy sem tudták volna, mi fán terem a márka.

Ha az ezredfordulót követő néhány évben valaki a magas minőségű és nem is feltétlenül olcsó kínai termékek általános térhódítását jósolta volna Magyarországon és Európa-szerte, hallgatói meggyőző ellenérvek egész sorával vágtak volna vissza. Kínának azonban elfelejtettek szólni arról, hogy lehetetlen megingatni az öreg kontinens piacait uraló százéves cégek hatalmát. Mára a hazai fogyasztó számára a Huawei és Xiaomi telefonok, DJI drónok, a Lenovo számítógépek vagy a Hisense légkondicionálók semmiképpen sem a „szódával elmegy” típusú olcsó kompromisszumot képviselik – nem beszélve a közelmúltban megjelent BYD elektromos autókról. Ezek a márkák azonban csak a jéghegy szembetűnő csúcsát jelentik. Ahogyan a piros emeletes buszra kapaszkodó, vagy az ikonikus fekete taxiba huppanó legtöbb londoni sem tudja, hogy egy kínai cég gyártotta járművön utazik, úgy sok magyar fogyasztó sem gondol arra, hogy a megvásárolt Tungsram-lámpák, a mindenütt jelenlévő TP-Link hálózati eszközök vagy éppen a Volvo gépkocsik szintén a kínai ipart dicsérik. Lehet, nem is nagyon érdekelné őket.

Pedig Kína és Magyarország gazdasági és üzleti kapcsolatai az utóbbi évtizedben egy szempontból sikersztorinak számítanak. Bár Magyarország külkereskedelmi súlya (import és export) az Európai Unióban mindössze néhány százalékos, az utóbbi pár évben az unióba áramló befektetések szempontjából regionális hatalommá váltunk: a kínai működő tőke több mint harmada, egyes években majdnem a fele (2023-ban 44 százaléka) Magyarországot vette célba. Ahogy ezt később részletesen taglalom majd, ezen befektetések között van zöldmezős beruházás és kínai befektetők megvásárolta működő hazai vállalkozás is. A pénzzel és a projektekkel együtt megjelent nálunk a Bank of China, a kínai nyelvű iskolai oktatás és számtalan kínai–magyar szakmai szervezet. Annyi bizonyos, hogy a mai magyar vállalkozóknak, cégvezetőknek nem kell Ázsiába utazniuk, ha Kínával akarnak üzletelni. Az ország házhoz jön, és régen nem gagyi már, ami kínai.

Jelen kötet szempontjából talán még ennél is fontosabb, hogy eközben a magyar vállalkozások sem tétlenkedtek. A hazai fogyasztóhoz vagy menedzserhez hasonlóan Kínában sem mindig tudják, mi honnan származik. Egy Pekingbe vagy Sanghajba látogató magyar könnyen meglepheti a helyieket azzal, hogy a Rubik-kocka magyar találmány; egy kínai nem feltétlenül tudja, hogy a Richter Gedeon gyógyszer, a Tokaji bor, a Julius-K9 kutyahám, nem beszélve a némileg csalafintán elnevezett BioTechUSA táplálékkiegészítőről, mind magyar. És hogy a helyi gyártású vízcsapokban, élelmiszerekben, a kórházakban vagy szoftverekben szintén láthatatlanul előfordulnak magyar elemek. Ezek a Kínában sikeresen működő magyar üzleti érdekeltségek a hazai befektetők, vállalkozók és cégvezetők számára bátorításnak és tanmesének sem utolsók. Valós példák arra, hogy bár nem vagyunk gazdasági világhatalom, a megfelelő termék és hozzáállás révén lehetséges tényleges, gyakran sorsfordító sikereket elérni a világ egyik legnagyobb és – kétségkívül – legnehezebb piacán.

A legtöbb keleti kalandot kereső hazai vállalkozó és cégvezető nem Kínában teszi meg az első lépéseket. A legtöbben Magyarországon kerülnek először kapcsolatba a potenciális kínai együttműködő partnerekkel. A rendszerváltást követő időszak hazánkban a vállalkozások hőskora volt, míg a Kínai Népköztársaságban a politikai megrázkódtatásé és a nyitásé a világ felé. A két ország között megindultak a legmagasabb szintű állami egyeztetések és látogatások, a tényleges együttműködések jelentős része azonban a kisvállalkozások és a szürkegazdaság területén zajlott le. A „kínai piacozás” mindkét oldalon hiánypótló és jövedelmező tevékenységgé vált. A hozzánk érkező kínai diákok, állami értékesítők és diplomaták, nem ritkán egész családok, jól kerestek tolmácsként, összekötői vagy kereskedői minőségben. A hazai gazdaságnak jól jött a gyorsan és olcsón elérhető kínai textil, cipő, edény, szerelvény, magnó vagy ébresztőóra. A bőröndös behozatal és az összekacsintós számlázás mindkét oldalon megszokott pártállami beidegződésként működött.

A vásározós vadnyugatot azonban hamarosan felváltották a jobban strukturált együttműködési formák. Az új évezred elején sorra indultak a gazdasági együttműködést politikailag támogató kormányprogramok, nyomukban üzleti delegációk, konferenciák és vásárok követték egymást. A rendezvényeken a két oldal közvetlenül tárgyalhatott a kínálkozó lehetőségekről, már ha megtalálták a közös nyelvet és érdekeket. A kínai lehetőségek iránt érdeklődő hazai vállalkozónak, ha akart, egy évtizede már elég volt csak felszállnia egy villamosra, ha Kínával akart tárgyalni: addigra ugyanis több magyar nagyvárosban is képviseltették magukat az olyan kínai állami vállalatok, mint a Bank of China és a COSCO, a kínai multik és vegyesvállalatok. Kínával üzletelő hazai cégek hozták-vitték a két ország között az árukat, kínálták a szolgáltatásaikat, a tőkét, embereket és az információt. Egymást érték a diákcserék, a testvérváros-kezdeményezések, az évfordulók és sportrendezvények: a paletta széles és változatos volt. Aki pedig nem elégedett meg ezekkel a kapcsolatépítési formákkal, és saját, személyes tapasztalatra vágyott, annak az állami vagy uniós szervezésű promóciós utak kínáltak lehetőségeket.

De ahogy egyre inkább kiépült a Magyarországot Kínával összekötő logisztikai és intézményrendszer, az is nyilvánvalóbbá vált, hogy Kína nem egyszerűen csak egy ígéretes, új, távoli piac. Amikor hazai cégeket segítek a keleti nyitásra való felkészülésben, gyakran felmerül a kérdés, hogy a vállalat melyik menedzsere vagy szakembere vállalja a kínai féllel történő kapcsolattartás oroszlánrészét. A vezetőség választása gyakran esik olyan jelöltre, aki már megjárta Németországot és Lengyelországot, sőt akár az Egyesült Államokban is tanult vagy dolgozott. A javaslatnak van is némi alapja: a külföldi üzletkötésben már valamelyest jártas vezető több magabiztossággal áll egy távol-keleti együttműködés élére. Téved azonban az, aki a megismert országok számát vagy kilométerben mérhető távolságát veszi alapul a kínai kaland nehézségeinek előrejelzésekor. Kína mérete, sajátos munkakultúrája, belső ellentmondásai és a külvilághoz való hozzáállása olyan egyveleg, amelynek a megértése még egy koreai, japán vagy szingapúri vezető számára sem egyszerű.

A nehézségek a legkézenfekvőbb különbséggel, Kína és Magyarország eltérő méretével kezdődnek. Bár az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) minden államot egységként számlál, nem kell közgazdásznak lenni ahhoz, hogy lássuk a világ második és ötvenedik legnagyobb gazdasága közti különbséget. A könyv írásának idején a Kínai Népköztársaság mind méret, mind gazdasági teljesítmény tekintetében Magyarország százszorosa. Ez olyan tény, amellyel a Kínával üzletelők a felkészülés, a megbeszélések, a tervezés és a tényleges együttműködés során is szembesülnek.

Pár éve az Európai Unió Kínai Kereskedelmi Kamarája felkért, hogy kísérjek el egy magyar borászati delegációt a sanghaji megbeszéléseikre. Honfitársaim nagy örömére egy állami beszerző vállalat komoly érdeklődést mutatott egy bizonyos termékük iránt. A vállalat vezetői meg is nevezték azt a mennyiséget, amelyet évente a termékből megrendelnének egy helyi boltlánc számára. „Annyi nincs” – ingatta a fejét az egyik borászat embere. „Fogjanak össze többen” – javasolta lelkesen a kínai érdeklődő. „Félreértett – szabadkozott a magyar delegáció – ebből a borfajtából ilyen mennyiséget az egész magyar mezőgazdaság nem tud előállítani!”

A méretbeli és befolyásbeli különbségek tehát kézenfekvőek. Akad azonban sok olyan nehezítő tényező is, amelynek megértéséhez az egyes nemzetek munkához, és általában az élethez való hozzáállásának gyökereit kell feltárni. Magyarország tengerparttal, tengeri kikötővel nem rendelkező terület az európai kontinens közepén. Bár jelentős átmenő forgalmat bonyolítunk, a magyarokat már a török hódoltság idején sem „kalmár” tehetségükért csodálták. Ami kimagasló eredményeink mögött áll, az a híres boraink előállítására is igaz: tudás, hagyomány, elhivatottság és nem utolsósorban idő kell hozzá. Gondoljunk csak bele: gyógyszer- és gépiparunk, mezőgazdaságunk, az oktatás, a tudományos kutatás, a komolyzene vagy a képzőművészet terén elért eredményeink egyike sem gyorsaságunkat és rugalmasságunkat dicséri. Az ilyesmit nem lehet elkapkodni! Ami viszont jár bizonyos veszélyekkel is: Kína a világ legagyafúrtabb, leggyorsabban alkalmazkodó kereskedőnemzeteinek egyike, amelynek a fiai-lányai gyakran hoznak szélsebes és számunkra nehezen átlátható döntéseket.

Az ember sok mindenhez alkalmazkodik, ha ez elengedhetetlen, vagy elég nagy haszonnal kecsegtet. A kiszámíthatatlanság azonban mindenkit idegesít – Kína tempója, mérete és stílusa pedig éppen ezt hozza a Kelet iránt érdeklődő hazai üzleti vezető életébe. Márpedig a kockázatvállalás és az ismeretlenbe való fejesugrás nem igazán tartozik sem a hazai üzleti döntéshozók, sem a politikusok erősségei közé – még akkor sem, ha a kilátások reménytelik is. Az 1995-ös Bécs–Budapest Világkiállítást, amelynek – sok azt megelőző és későbbi expóhoz, olimpiához és nagyszabású rendezvényhez hasonlóan – számtalan nehézség állt az útjában, a magyar közvélemény és Országgyűlés gyakorlatilag túl macerásnak nyilvánította, és ennek megfelelően le is fújta. A hazai cégek vagy intézmények keleti nyitásakor célszerű elgondolkodni azon, vajon hogyan reagálnak majd a főnökök, beosztottak, befektetők és beszállítók egy, az adott csapat életében hasonlóan nagyszabású kezdeményezésre.

A közös munka a két ország történelmi és politikai különbségeiből fakadó fájó pontokra is rávilágíthat. Az 1989-es rendszerváltásra a magyar politikai élet szinte minden meghatározó szereplője érdemként tekint: kevés magyar sírja vissza a pártállamot. Egy kínai vállalat hazai telephelyére látogató, vagy akár Kínába utazó menedzserre azonban itt is, ott is ráköszönnek a vörös csillagok, a sarló-kalapácsok és a nemzet vezérének portréi. Az is könnyen előfordulhat, hogy az üzleti megbeszélésen a cég párttitkára is aktívan részt vesz – Kínában még ma is rendelet tiltja a marxizmus–leninizmus és Mao Ce-tung-tanok nyilvános bírálatát vagy kigúnyolását…

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

HVG Könyvek, Budapest, 2026
Kiadóvezető Szabó Tibor Benjámin
Felelős kiadó Szauer Tamás
Szerkesztőségi vezető Besze Barbara

Felelős szerkesztő Hungler Tímea
Borítóterv Sólyom Melinda – Földi Andrea
Korrektor Grim Jolán

Elektronikus könyv Paulik László

www.hvgkonyvek.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif, Google Sans – SIL OFL