A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Olivier Norek: Les Guerriers de l’hiver

Michel Lafon, 2024, Párizs

Cet ouvrage a bénéfi cié du soutien du Programme d’aide à la publication de l’Institut français.

Ez a mű a Francia Intézet Könyvtámogatási Programjának (P.A.P.) keretében jelent meg.

Fordította: Takács M. József

Copyright © Éditions Michel Lafon, 2024, Les guerriers de l’hiver

Published by arrangement with Lester Literary Agency & Associates

Hungarian translation © Takács M. József, 2026

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2026

Borítókép © Getty Images/Hulton Archive

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Horváth Sára

Szerkesztő: Wiesenmayer Teodóra

Kötetterv: Szász Julianna

Korrektor: Kalocsai Judit

ISBN 978-963-656-160-4

www.gabo.hu

www.facebook.com/GABOKIADO

www.instagram.com/gabo_kiado

A Trubadúr Könyvek Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A KIONTOTT VÉR EMLÉKÉRE

„Tiszta pengével egy igaz ügyért.”

CARL GUSTAF MANNERHEIM,
A FINN NEMZETI VÉDELMI TANÁCS ELNÖKE

„Amikor a gyilkos orosz tüzérségi tűz folyamatossá vált, a finn katonák fejében mintha több ezer fehér izzásig hevített kalapács dübörgött volna. Az egyik ember ostobán röhögcsélt, a másik hisztérikusan zokogott.”

ERKKI PALOLAMPI,
FINN HADSEREG,
A KOLLAAI FRONT FELDERÍTŐ TISZTJE

„Ugye hallottál már a pokolról? Nos, ez valami olyasmi. De maga az ördög sem értené, hogy mi történik itt.”

CSURKIN KÖZLEGÉNY,
OROSZ HADSEREG,
150. GYALOGOSHADOSZTÁLY

ELSŐ ELŐHANG

Fény zuhog lehunyt szemére, a földön elnyúló test szíve megállt.

Körülötte ezrével fekszenek a háború utolsó napjának áldozatai, kiterítve a vértől vöröslő hótakaróra.

Ő is egy névtelen halott a sok közül. Nem értékesebb és nem fontosabb másoknál. De máshol lehetne apa, fivér, barát vagy férj. Máshol minden lehetne.

Holtukban csak az egyenruha különbözteti meg őket. Ellenségek voltak, most pedig itt fekszenek egymás mellett. Kezük megérinti a másikét, halott arcuk egymás felé fordul.

Egy egész télen át gyilkolták egymást.

Az elmúlt hetekben elesettek holttestét félig már elnyelte a föld. Nem tűntek el nyomtalanul, némelyiknek látszik még a rohamsisakja, olykor a hátának egy darabja is, vagy a léggyökérszerűen előmeredő karjuk. Úgy tűnik, mintha ezek a holtak a földből nőnének ki, készen arra, hogy visszatérjenek, feltápászkodjanak, és elkezdjék kísérteni azokat, akik meghozták a döntést ennek a háborúnak a megindításáról.

A vérükkel táplálják a talajt, a húsukkal a fákat, maradványaik elvegyülnek a fák nedveivel. Ott lesznek minden új levélben, minden új rügyben.

Több mint egymillióan voltak, és amikor holnap vagy később feltámad a szél a finn erdőkben, az ő hangjukat is magával viszi.

Pedig voltak boldog napok is, áldott békeidők.

Kevéssel a pokol előtt volt egy „azelőtt”.

MÁSODIK ELŐHANG

Finnország hosszú ideig mások birtoka volt.

Évszázadokon át a Svéd Királysághoz tartozott, majd egy újabb évszázadra Oroszország fennhatósága alá került. 1917-ig kellett várnia arra, hogy elnyerje függetlenségét.

1939-ben tehát az ország még csak huszonkét éves volt. És huszonkét év nem elég egy férfi s még kevésbé egy nemzet megerősödéséhez.

Sztálin Vörös Hadserege, a világ legnagyobb hadi gépezete ólom- és tűzviharként rontott rá erre a gyengén felfegyverzett, semleges nemzetre a Történelem által „téli háborúnak” elnevezett konfliktusban.

A könyv tárgyát képező szörnyű események tehát 1939-ben zajlottak le Finnország Kollaa nevű régiójában. De a háború kiterjedt a Karéliai-földszorosra, Petsamo jeges tájaira és a Finn-öböl partjaira egészen Lappföld határáig.

Képzeljenek el egy apró országot, aztán képzeljenek el egy óriásit. És most képzeljék el, hogy ezek összecsapnak.

Húszmillió tüzérségi lövedék: a föld majdnem kettényílt, amikor Oroszország folyamatosan bombázta a földkéreg egy adott pontját több mint száz napon át.

Harckocsioszlopok öreg puskák ellen. Egymillió vöröskatona munkások és parasztok ellen. De a múltbeli konfliktusok azt bizonyítják, hogy öt kiképzett katona kell egyetlen olyan férfi legyőzéséhez, aki a saját földjéért, a hazájáért és a családjáért harcol egy szál karabéllyal a kezében, a hevenyészve megerősített tanyája ajtaja mögött őrt állva.

És egyetlen férfi is meg tudja változtatni a történelem menetét.

A legzordabb tél idején,

történelme legvéresebb háborújának napjaiban

Finnországban megszületett egy legenda.

Simo Häyhä, a Fehér Halál legendája.

Pedig voltak boldog napok is, áldott békeidők.

Kevéssel a pokol előtt volt egy „azelőtt”.

Simo Häyhä, a Fehér Halál

1

Kevéssel a pokol előtt
egy finnországi falu,
Rautjärvi erdejében

Simo tudott olvasni a letaposott fűből, a letört ágakból, a borókabokrok tűlevelein fennakadt szőrcsomókból, a talajon hagyott lábnyomokból, ezekből az apró jelekből, amelyek oly egyértelműen megmutatják az itt elhaladó vadak útját, mint az irányjelző nyilak.

Hallotta a szélben hajladozó fák lélegzését, a bennük keringő nedvek lüktetését, az állatok léptei alatt megzörrenő száraz levelek zizegését, a fák kérgéhez súrlódó szőrük sercenését és a szívük dobbanásait. Azok számára, akik kitapasztalták, sok mindent elmond az erdő csendje. Simo soha nem gőgös hódítóként hatolt be a sűrűbe, hanem vendégként. Csupán vendégként. És hogy meg ne sértse az erdőt, csak annyit vett el tőle, amennyire szüksége volt. Néha egy jávorszarvast, máskor egy farkast, egy foglyot, egy hollót vagy egy hermelint – hajdan ez utóbbi állat értékes prémje ékesítette a francia királyok palástját.

A finn Civil Gárda lövészstandjánál a pontos célzás érdekében Simónak magába kellett mélyednie, és ki kellett zárnia elméjéből a külvilágot. Itt viszont figyelnie kellett minden neszre, minden csendre, minden lábdobogásra és minden szárnycsapásra.

Húsz méterrel előtte egy róka tűzvörös bundája villant meg egy öreg lucfenyő lecsüngő ágainak zöld tűlevelei között. Az állat teste minden lélegzetvételnél kissé felfúvódott. Simo légzését a rókáéhoz igazította. Ezután néhány pillanatig egy ritmusban lélegeztek, annyi ideig, hogy a fiatalember annyira eggyé váljon a célba vett állattal, hogy ki tudja találni a következő mozdulatait. A róka előbb a talajt szaglászta, majd fejét felemelve beleszimatolt a levegőbe, azt keresve, vajon miért figyelmeztette őt az ösztöne. Mivel nem sikerült megtalálnia a veszély forrását, elindult az odúja felé, és ott szájából a földre ejtette egy feketerigó élettelen testét. Pontosan huszonhárom méterre Simótól.

Senki nem lehet ügyesebb annál, aki az apja leckéi nyomán tanulta meg a távolságbecslés művészetét, márpedig Simóval ez történt: az apja sajátos módszerrel tanította meg neki felmérni a távolságot.

– Mennyi? – kérdezte a fiától, amikor az még kisgyerek volt, rámutatva egy fa elszenesedett törzsére, amelyet az előző nyáron egy villám nagyjából embermagasságban kettétört.

Simo ekkor megadta a becslését, majd odasétált a fatörzshöz, és meglapult mögötte.

– A golyó parabolapályán repül. Ha egy méterrel rövidebbnek becsülted a távolságot, akkor a golyó a talajba csapódik. De ha egy vagy két méterrel hosszabbra saccoltad, a lövedék a hasadba fúródik – jelentette ki halálos komolysággal.

A fenyegetést persze sosem váltotta valóra, de amikor Simo tévedett, apja szavai ugyanúgy megsebezték, ahogy egy golyó tette volna:

– Meghaltál, fiam. Na, menjünk enni!

*

Így aztán a pihenés óráiban, közvetlenül az étkezés után, amikor a többiek sziesztáztak, hogy a mezei és a ház körüli munkáktól meggyötört testüket egy kis pihenéshez juttassák, Simo fogta a csizmáját, vagy ha a tél úgy követelte, leakasztotta a falról a síléceit, és elindult az erdőbe, hogy eltűnjön a sötétzöldnek abban a sűrűjében, amelyből egy napon majd megszületik a zöld összes árnyalata.

Megállt ott, ahova a léptei vitték, kiválasztott valami feltűnő dolgot, megbecsülte, hogy milyen távolságra van tőle, majd becslésének pontosságát úgy ellenőrizte, hogy a lépéseit számolva odament a kiválasztott célponthoz. Mindennap, minden héten, minden évben így gyakorolt, amióta először puskát vett a kezébe.

– Ez a róka milyen messze van? – hallotta a fülében apja hangját.

Simo óvatosan az elsütőbillentyűre helyezte a mutatóujját, majd lassan kezdte begörbíteni… De közvetlenül azelőtt, hogy a lövés eldördült volna, előbb egy fekete orr, majd a gazdája, egy róka bújt elő az odúból. A vemhességtől elnehezült, lassan, fáradtan mozgó állat gerince meghajlott a hasában cipelt súlytól.

Simo levette ujját a ravaszról, és lassan hátrálni kezdett. Gesztusát nem az irgalmasság diktálta neki, mert az nem jellemző rá. Nem arról van szó, hogy Simo megkímélte őket, csupán későbbre halasztotta végzetes találkozásukat. A lehet és a muszáj két teljesen különböző dolog.

Hogy lehet vagy muszáj lőni. Hogy lehet vagy muszáj ölni.

*

A tanyájukra tarisznyájában egy kövér szürke fogollyal visszatérő Simo a falhoz támasztotta kitárazott puskáját, nehéz pamutkabátját felakasztotta a fogasra, és leült egy megvajazott-megcukrozott kétszersültekkel teli tányér elé, amit számára készítettek oda. De csak azután látott neki az evésnek, hogy a kandalló tüze felmelegítette a hátát, és feloldotta átfagyott izmait. A család kutyája a lába mellett feküdt a kőpadlón, álmában bizonyára valami vadat üldözött, mert a lábai időnként megrándultak.

– Itt járt Toivo és Onni, téged kerestek – mondta Simo anyja, anélkül hogy felpillantott volna munkájából. Két hosszú kötőtűvel a kezében üldögélt, mélyen belesüppedve a fotelba, amely vele azonos korú lehetett.

Simo megvonta a vállát. Toivo és Onni a szomszédai és a barátai voltak kora gyermekkoruk óta. Majd találkoznak, amikor találkoznak. Semmi nem sürgeti őket.

– Onni megmutatta nekünk a gyűrűjét – folytatta az anya semleges hangon. – Még azt is mondta, hogy le fog térdelni…

Simo unokahúgai, egy nagyon alacsony és egy, az elsőnél alig valamivel magasabb lány egymás haját igyekeztek befonni a melengető tűz mellett, néhány virágot is beletűzve szőke hajzuhatagukba. És mivel a társalgás a mindenki által jól ismert témára terelődött, a két lány most a felnőttek hangját utánozva ismételte meg a gyakran elhangzó szemrehányást:

– Simo Matinpoika Häyhä, nemigen fogsz menyasszonyt találni magadnak, ha a napjaidat folyton az erdőben töltöd – mondta az idősebbik.

– Hacsak nem egy őzsutát akarsz feleségül venni – tette hozzá a fiatalabbik.

– Szóval? Egy őzsuta lesz a feleséged? – kérdezték ketten egyszerre.

A következő másodpercben a fiatalember már körbe-körbe kergette őket a helyiségben, hogy megfizessen nekik a szemtelenségükért. Nevetésüket és könyörgésüket egyaránt figyelmen kívül hagyva kibontotta a hajukat, de ekkor az apa lépett be a konyhába, leült az asztalhoz, és puszta jelenléte elégnek bizonyult ahhoz, hogy a nyugalom helyreálljon. A lányok azért továbbra is nevetgéltek, és Simo egy szigorú pillantással jelezte nekik, hogy még nem végzett velük.

Az apa kezébe vette Simo zsákmányát, a tetem még langyos volt, jóllehet a fogoly vére már megszáradt a golyó ütötte lyuk körül. Elégedetten visszatette az állatot az asztalra. Egyetlen határozott fújással eltávolította a kezére ragadt néhány pihét, aztán Simo felé fordult.

– Készen állsz a holnapi versenyre?

Simo a puskájára pillantott, majd az apjára nézett, aki nagyon szerette volna eltüntetni fia arcáról azt a dölyfös mosolyt.

– Jó lenne dicsőséget szerezni Rautjärvinek. Ezerhétszáz ellenfél vár rád…

Simo erre egy még szélesebb mosollyal válaszolt.

2

Másnap
A Finn Civil Gárda lövészversenye
Helsinki

Leginkább a többi versenyző elkomoruló arcáról lehetett lemérni, hogy mennyire jók a Civil Gárda Rautjärviből érkező lövészei. Bár mindannyian tisztelték egymást, azért sokan örültek volna, ha a rautjärvieket szállító teherautó motorja felmondja a szolgálatot, vagy ha megcsúsznak a kerekei, és a jármű megreked egy árokban, vagy utasai bármilyen más akadály miatt nem érkeznek meg a kellő időben a lőtérre. A motor azonban jól működött, a kerekek nem szaladtak le az útról, és a rautjärviek más akadályokba sem ütköztek.

– Perkele!{1} Megjöttek a rautjärvi fickók – sóhajtott fel egy fiatalember.

– Simo is eljött? – kért pontosítást egy másik, hiszen minden nyugtalanság egyetlen keresztnévbe sűrűsödött, amelyet az országos lövészbajnokság ezerhétszáz résztvevőjének mindegyike legalább egyszer kimondott az országon át Helsinkibe vezető úton.

– Nem tudom. Még sosem láttam őt.

– A farkasok és a rókák sem látják soha. És mégis az ő bundájukból készül a kabátja.

– Én viszont azt mondom, túlbecsülik ezt a kölyköt – jelentette ki az egyik csapat vezetője, aki nagyon szeretett volna a győztesnek járó serleggel és dicsőséggel hazaindulni a versenyről.

*

Valójában senki nem kételkedett abban, hogy Simo nyeri meg a versenyt. Ez a falusi fiú, ez a csendes és szerény tartalékos katona – Finnországban a fiatalemberek többsége tartalékos volt – ritkán adott esélyt a vetélytársainak. A vérében volt a dolog, a vérében, ami ott lüktetett a ravaszra helyezett ujjában, a vérében, ami ugyanolyan vörös volt, mint a céltábla közepe, amit sosem hibázott el. Szó szerint soha.

Így aztán a Simo köré gyűlő emberek még üdvözölni is elfelejtették egymást. Még a versenyt szervező tisztek is odasiettek, hiszen egyik társuk volt Simo legfőbb kihívója:

– Hányszor tudod eltalálni a céltábla közepét egy perc alatt?

Simo csupán egy nyomatékos pillantással jelezte, hogy kész felvenni a kesztyűt.

A Rautjärviből jött csapat tagjai, elsőként Onni és Toivo, máris fogadásokat ajánlottak.

Onni, a leendő férj, akinek szőke haját a nap szórakozásból ezüstszínűre festette, kifordított sapkájába gyűjtötte össze a pénzérméket.

Toivo, Simo legközelebbi barátja, aki olyan tökéletes szépség volt, hogy a fiatal lányok, de még az anyáik is csak irultak-pirultak, ha ránéztek a bálban, egy még olvasatlan regény első lapjára jegyezte fel ceruzával a fogadási téteket.

Simo még csak kadét volt a Civil Gárdában. A tiszt, aki ellen kiállt, egy hivatásos katona, és a fogadók természetesen őt tartották esélyesebbnek.

– Öt márkát teszek a tisztre! Ő egy kiképzőtiszt. Hogyan is veszíthetne?

– Én pedig tízet teszek a tisztre!

– Türelem, uraim, mindannyian megkapják a lehetőséget, hogy elveszítsék a pénzüket – hergelte őket Toivo.

– Gyerünk, ne legyenek szűkmarkúak, ürítsék ki a zsebeiket! Kell a pénz az esküvőmre! – tette hozzá Onni.

A tiszt már a lőtéren áll. Simo szintén.

A céltábla kétszáz méterre van tőlük.

A tiszt elnyúlik a földön, és elindítják a stopperórát. Mivel a lövedékben lévő puskapor felrobbanásakor a puskacső vége megrándul, a tisztnek minden lövés után újra céloznia kell, és újra szabályoznia kell a légzését, mielőtt elsütné a fegyvert. Mire lepergett a hatvanadik, az utolsó másodperc is, a férfi tizennégyszer talált bele a céltábla közepén lévő piros körbe, jóllehet a tizenkettedik lövés vitatható volt, egyesek szerint nem ment pontosan középre. A tiszt a tizennégy találatot egy automata puskával érte el, amelyet nem kell minden lövés után újratölteni.

Most Simo lép elő, aztán ő is elnyúlik a földön. A tiszt magabiztos, kissé leereszkedő arckifejezéssel figyeli. Mi félnivalója lehet ettől a százötven centiméternél alig magasabb vasárnapi katonától, akinek gyermeki vonásaihoz annyira nem illik a kezében tartott fegyver?

A nézők mormolása felerősödött, amikor látták, hogy Simo, ígéretének megfelelően, kézi töltésű M28/30-as puskáját fogja használni, amelyet minden lövés után újra kell töltenie. Így tehát ugyanúgy, ahogy a tiszt is tette, céloznia és lőnie kell, majd meg kell fékeznie a puska visszarúgásakor jelentkező erőt, ám ezután a závárt kétszer meghúzva el kell távolítania a puskacsőből az üres hüvelyt, felvenni a földről és betölteni a puskába egy újabb lőszert, ismét kétszer meghúzni a závárt, hogy a lövedék becsusszanjon a csőbe, célozni, lőni, megfékezni a visszarúgó puskát, majd újrakezdeni az egészet. Simo elhelyezte maga előtt a lőszereket, és amikor megadták neki a jelet, kezei olyan táncba kezdtek, amely mindenkit lenyűgözött, akinek olyan szerencséje volt, hogy ezen a napon ott lehetett a lőtéren. Döbbenten figyelték a fiatalember mozdulatainak csak egy géphez hasonlítható pontosságát és gyorsaságát, a milliószor elismételt mozdulatsor tökéletes kivitelezését: a rendelkezésére álló egy perc alatt Simo tizenhat telitalálatot ért el, méghozzá úgy, hogy egyik lövésének pontosságával kapcsolatban sem merülhetett fel semmiféle kétség.

Hogy valaki képes legyen egy kézi töltésű puskával jobban és gyorsabban lőni, mint az automata puskát használó másik, ez egyszerűen lehetetlen. Legalábbis eddig a napig mindenki így gondolta, és a tiszt leforrázva hagyta el a lőteret, nem is gratulált ellenfelének.

*

A teherautóban, amely a győzteseket visszavitte Rautjärvibe, a lövészcsapat tagjai torkuk szakadtából énekeltek, miközben a serleg kézről kézre járt közöttük.

– Remélem, hogy ma akadt egy ryssä{2} kém a nézők soraiban – mondta Toivo.

– Jut belőlük mindenhova, még az ágyunk alá is – vágta rá Onni.

– Akkor hát látott téged, Simo, és majd azt jelenti a feletteseinek, hogy puskával a kézben felérünk egy egész hadsereggel.

A csapat hurrázni kezdett, és Toivo lelkesen megrázta barátja vállát, akit mindig kissé félszeggé tett, ha a figyelem középpontjába került. Hogy még jobban zavarba hozzák, a nevét kezdték kiabálni – „Simo! Simo!” –, miközben a trófea visszakerült a helyére, a fiatalember lábai közé, amelyek gyakran megremegtek az orosz határ közelében fekvő falujukba vezető hepehupás út mély kátyúi miatt. Bár az utasok kényelmetlenül összepréselődtek, testük elernyedt, és többen közülük hamarosan elaludtak, fejüket a szomszédjuk vállára hajtva.

– Nemrég járt nálunk az unokafivérem, ő hivatásos katona – suttogta Toivo, akinek nem jött álom a szemére. – Azt mondta, a vezérkar megtiltotta, hogy a tisztek szabadságra menjenek. Újabb parancsig ez a rendelkezés lesz érvényben. Azt is mondta, hogy visszamegyünk az orosz határnál lévő védelmi vonalhoz, mert azt meg kell erősíteni.

– Már megint? Hiszen már nyáron is ezt csináltuk! – csodálkozott Onni. – Hát nem azt kérték az oroszok, hogy hagyjuk el a védelmi vonalat?

– És ha majd azt kérik, hogy hagyd el a feleségedet, te megteszed?

– Legalább hagyjanak nekem annyi időt, hogy megházasodhassak! De majd néhány év múlva tedd fel nekem újra ezt a kérdést. Lehet, hogy én magam viszem el az asszonyt Moszkvába!

*

Már leszállt az éj, amikor Rautjärvi lövészcsapata lekászálódott a teherautóról, és elindult a falu központja felé, útközben sorra elbúcsúzva a bajtársaktól, akik még visszaintegettek nekik a házuk küszöbéről. Végül már csak Simo és Toivo baktatott tovább.

Holnap már hajnalban, abban a korai órában, amikor csak a parasztok kelnek fel, kimennek a mezőre vagy a szántóföldre. Férfiak és nők, parasztok és munkások, mindannyian verítékező homlokkal építettek egy szépen fejlődő országot, és ha akadt is itt néhány gazdagabb vagy kifejezetten vagyonos család, csak kevesen engedték meg maguknak, hogy olyan dologtalanul éljenek, mint egyes francia polgárok. Ez az ország még csak huszonkét éve vált függetlenné, mindent fel kellett még építeni.

Így aztán a munkás és paraszt fiataloknak nem maradt más szórakozási lehetőség, mint a Civil Gárda. A városokban éppúgy, mint vidéken, az ország történelméről tanultak, megtanították nekik, hogyan védhetik meg a hazájukat, a képzés eredményeként megszületett a mélyen hazafias, erős fizikumú és csiszolt elméjű finn férfi. De emellett a finn fiatalok egy részének egyedül a Civil Gárdába való belépés nyújtott lehetőséget arra, hogy találkozzanak és eszmecserét folytassanak korosztályuk más tagjaival, és hogy a hadgyakorlatoknak és a lövészversenyeknek köszönhetően bejárják az országot.

A háború művészetét egy békére vágyó országnak is el kell sajátítania, és Toivo meg Simo, akiket széttéphetetlen kötelék fűzött össze, rendszeresen találkoztak a falujukban éppúgy, mint a Civil Gárda ezredében.

– Remélem, hamarosan újra látlak, és jó lenne minél előbb – mondta Toivo, megszorítva Simo kezét.

Simo ugyanezekkel a szavakkal vett búcsút barátjától.

3

A természet a lehető legszebb nyárral akarta elkényeztetni Finnországot néhány hónappal azelőtt, hogy lesújtott rá a végzet. A széna szabad szemmel is láthatóan nőtt, a termés mindenhol bőséges volt. Nappal szikrázó napsütés, éjjel szakadó eső táplálta a földet, anélkül hogy bármelyik valaha is megzavarta volna a másikat.

Toivo igyekezett kihasználni unokafivére, a hivatásos katona jelenlétét, aki egy nagy szikla árnyékában ülve az áfonyabokrok vörös és fekete bogyóit majszolta. A vadon termő bogyók sötét színűre festették a száját. Meggyújtott egy cigarettát, amin aztán megosztozott Toivóval az őszi aratást váró sárga árpamező szélén.

Mindenféle pletykákat lehetett hallani a mezőkön, a malomban, amikor odavitték őrlésre a magokat, a zöldségárusnál, a piacon és a gyárban. Az emberek egy lehetséges háborúról pusmogtak. Egyesek hitelt adtak a szóbeszédnek, mások rémhírnek, elképzelhetetlennek tartották a dolgot. Toivo a két tábor között ingadozott, és remélte, hogy az unokafivérétől megtudja, mennyi igaz ezekből a pletykákból.

– Finnország soha nem jelentett fenyegetést Oroszország számára. Mitől rémülne meg Sztálin annyira, hogy megtámadjon minket?

– A vasvilláink nyilván nem ijesztik meg – mondta a katona egy füstfelhőben. – A Harmadik Birodalom miatt nem tud nyugodtan aludni. Ha Hitler el akarja érni Leningrádot, a hadseregének elég átmasíroznia a semleges országokon, Dánián, Norvégián, Svédországon és végül Finnországon, aztán leereszkedni a mi partjainkig, átkelni a Karéliai-szoroson, és a németek máris ott vannak az orosz földön, anélkül hogy egyetlen puskát is el kellett volna sütniük. Sztálin nem Finnországtól fél, hanem attól, hogy Finnország nem tesz semmit, ha Hitler hadserege átvág a földjén.

A katona kiköpte az ajkára tapadt dohányszemcsét, és mielőtt tovább magyarázott volna, átadta Toivónak a cigarettát.

– Mit gondolsz, Sztálin miért kéri azt tőlünk, hogy engedjünk át neki egész régiókat, és hagyjuk, hogy ide küldje a katonáit a mi földünkre? Mert kényelmesebb mások földjén háborúzni, fogod válaszolni. A kormány általános mozgósításra készül, a hivatásos katonákat, a tartalékosokat és a Civil Gárda tagjait mind kirendelik az orosz határ menti védőállásaink megerősítésére. Persze majd azt mondják nekünk, hogy egy különleges katonai műveletről van szó, egyszerű gyakorlatról, hogy tartsuk a formánkat. Erről a hízóállatok jutnak eszembe. Bizonyára rokonszenvesnek találnak minket, amiért olyan jól tápláljuk őket – mindaddig, amíg el nem vágjuk a torkukat.

– Tényleg azt hiszed, hogy egy háborúra készítenek fel minket anélkül, hogy ezt tudatnák velünk?

– Valójában azt hiszem, hogy ha konfliktus tör ki Finnország és Oroszország között, az nem Finnország miatt következik majd be. Az Moszkva döntése lesz. És azt is gondolom, hogy neked és a barátaidnak ki kéne használnotok ezeket a szép nyár végi napokat, Toivo.

4

Kreml, Moszkva

Az ezredest az éjszaka közepén verték fel álmából, és most ott várakozott díszegyenruhájában egy aranyozott támlájú széken ülve a Kreml egyik utcányi hosszúságú és szélességű, fehér oszlopokkal szegélyezett folyosóján, melynek festett mennyezetéről hatalmas csillárok lógtak le, mindegyikre akár ezer gyertyát is el lehetett helyezni.

A keményített egyenruhájú, gyűrött arcú, a combjához felgöngyölt térképeket szorító férfit kicsivel korábban az ajtajára mért döngő ökölcsapások ugrasztották ki az ágyból.

– Nem tudom – válaszolta felesége aggodalmas kérdéseire.

Az elmúlt két évben Sztálin hatalmas mészárlást rendezett a saját országában. A nyugatiak összeesküvéseitől és a belső árulástól való rettegése, no meg fokozódó paranoiája arra késztette, hogy több mint tízmillió honfitársát száműzze a Gulagra, ahol egymilliót közülük ki is végeztek egy-egy tarkólövéssel. A történelemnek ezt az epizódját a Nagy Tisztogatás néven emlegetik.

Így aztán bármennyi kitüntetést vagy érdemérmet gyűjtött össze egy katona, a bizonytalanság mindig a hatalmába kerítette, amikor a hajnali órákban a Kremlbe hívatták.

– Menj a nővéredhez! Majd ott találkozunk – mondta az ezredes, és megcsókolta a felesége kezét.

Egy órával később sem tudott többet. Miközben éppen a zsebóráját igyekezett előhúzni zubbonya belső zsebéből, egy rosszul feltűzött medál tűje kioldódott, és a kitüntetés leesett a lába elé. A fémes csörrenés végigvisszhangzott az üres folyosón, és ettől az ezredes – magas rangja ellenére – még magányosabbnak és még jelentéktelenebbnek érezte magát.

A távolban kinyílt egy ajtó, és az ezredes felé elinduló őrnek egy teljes percébe telt, hogy odaérjen hozzá. Mindvégig egyenletesen lépkedett, cipőjének sarka ütemesen kopogott a csillogó, intarziaberakásos parkettán.

Az ezredes gyorsan a hóna alá csapta a térképeit, és az őr felszólítására követte őt. A férfi egy hatalmas, kétszárnyú ajtóhoz vezette, amely fölött egy falióra ketyegett. Az ajtó becsukódott az őr mögött, és az ezredes újra egyedül maradt egy tágas teremben, amelyben elfért volna egy iskolai osztály vagy egy kisebb színház is, de most csak egy akkora asztal állt benne, amely köré leülhetett volna két esküvő násznépe is.

A hangja megelőzte a terembe belépő Vjacseszlav Molotov külügyi népbiztost.

– Tyihomirov ezredes elvtárs, köszönöm, hogy eljöttél.

A vékony fémkeretű szemüveget és gondosan nyírott bajuszt viselő, nyájas, kerek arcú Molotov leült az asztal végébe. Tyihomirov még mindig nem tudta, miért rendelték ide az éjszaka közepén. Hogy megdicsérjék megingathatatlan hűsége miatt? Erre nem az éjszaka a legmegfelelőbb idő. Vagy golyót kap a fejébe? Ebben az időben egy rosszindulatú pletyka is ugyanolyan biztos halált jelentett, mint egy rákos daganat – de miért hívatták volna be a Kremlbe, amikor az ügyet diszkréten is elintézhetnék egy néptelen utcán vagy valahol vidéken?

– Másokat is várunk még a megbeszélésre? – kérdezte nyugtalanul az ezredes, aki nagyon magányosnak érezte magát.

– Nem. Erről a találkozóról nem beszélhetsz senkinek. Hat emberre van szükségem egy rendkívül fontos küldetéshez. Egy sofőrre, egy tüzérre és négy katonára. Csupán kilenc ember fog tudni erről az akcióról. Te, én, az a hat ember, akit kiválasztasz, és természetesen Sztálin elvtárs.

Tehát szó sincs dicséretről. Sem kivégzésről. Tyihomirov most rettenetesen élőnek érezte magát, és megfogadta, időt szakít rá, hogy megnézze a napfelkeltét.

– Megtalálom önnek a legjobbakat az elit alakulatok emberei közül – jelentette ki a továbbra is vigyázzban álló ezredes.

– Nos, nem. Épp ellenkezőleg. Erre nem lesz szükség. Jártál már a belomorkanali táborban?

Nehogy az ezredes fenyegetésnek vegye ezt a kérdést, Molotov sietett hozzátenni:

– Nyugalom! Azért mész oda, mert a küldetésed ott kezdődik. Ha Finnország továbbra is visszautasítja területi követeléseinket, nem lesz más választása, mint hogy hadat üzenjen nekünk.

– Hogy hadat üzenjen? Nekünk? – csodálkozott el őszintén Tyihomirov. – Kétlem, hogy a finneknek meglennének ehhez az eszközeik. Vagy hogy kedvük volna háborúzni velünk. Kész öngyilkosság volna a részükről. Miért tennék ezt?

– Azért, mert mi majd rákényszerítjük őket – válaszolta mosolyogva Molotov.

5

Nemzeti Védelmi Tanács
Korkeavuorenkatu, n° 21, Helsinki

Carl Gustaf Mannerheim volt Finnország Nemzeti Védelmi Tanácsának az elnöke, de első ránézésre ezt senki nem gondolta volna róla. A hetvenes éveiben járó magas, szálfaegyenes, éles, átható tekintetű, ápolt bajuszú férfiról inkább egy dendi vagy egy Conan Doyle-regény magánnyomozója jutott az ember eszébe.

Hogy karrierjét biztosítsa, feleségül vette egy tábornok lányát, és bár pocsék férjnek bizonyult egészen a válásig, két lánya jó apára talált személyében. Egy szerető és védelmező apára. És mivel Finnországban az emberek ugyanúgy vélekedtek a leszbikusokról, mint mindenütt Európa-szerte, Mannerheim óvatosságból Anastasiát Párizsba, Sophie-t pedig Londonba küldte. Ott, ezekben a szabadabb légkörű fővárosokban a lányai kedvükre élhettek és szerethettek. Mannerheim csak a szülőföldjét fenyegető veszélyektől távol, Párizsban élő lányának, Anastasiának vallhatta meg a gondjait.

„Ismét be fogom nyújtani a felmondásomat az elnöknek, mert úgy tűnik, senki nem akar hallgatni rám. De ha rám nem is hallgatnak, legalább hallgassák meg Sztálin kéréseit. Hogy mit akar: az ország egy darabját akarja, egy kikötőt vagy egy katonai bázist? Vagy nálunk akarja állomásoztatni a katonáit, hogy ne kelljen félnie a Harmadik Birodalom felemelkedésétől, az Európán átmasírozó Adolf Hitlertől? Adjuk meg neki, amit kér! Én a cári hadsereg katonája voltam, amikor Finnország még Oroszországhoz tartozott, és ismerem az elszántságukat. Jobban ismerem az oroszokat, mint ők saját magukat. Engednünk kéne egy kicsit, hogy ne veszítsünk el mindent. Engedjünk, vagy készüljünk fel a harcra! Mert ott vagyunk középen, ártatlanul, sebezhetően. Mi most a nemes küzdelmeknek otthont adó olimpiai játékokra készülünk, mondja az elnök. De a küzdelem nem háború, és nemes hozzáállásról háborúban még sosem hallottam. Nagy óvatlanság nem meghallgatni Sztálin kéréseit, és rettenetes hiba nem számolni Sztálin haragjával. Igen, ott vagyunk középen, a német sas és az orosz medve között, semlegességünk, e gyengécske pajzs mögé bújva, és azt hisszük, a vihar majd elzúg felettünk anélkül, hogy mi megáznánk. Pedig eljön a Ragnarök,{3} már hallom közeledni. De ha a jövőnk a háború lesz, abban biztos vagyok, hogy nem állunk rá készen.”

Mannerheim még egyszer átfutotta a levelet, s közben a kezét masszírozgatta, amelyet évekkel ezelőtt megtaposott egy féltonnás, makrancos, öreg ló, és emiatt a férfi csak nehezen tudott írni, mivel csak úgy tudta az ujjai között tartani a tollat, mint más a cukorcsipeszt.

A tanácstalan hadseregparancsnok körül, csupán kevés helyet hagyva a falra akasztott néhány festménynek, hétezer történelmi vagy földrajzi témájú kötet sorakozott egy hatalmas könyvesszekrényben, amelyet semmilyen erő nem tudott volna elmozdítani a helyéről. Carl Gustaf Mannerheim tudta, hogy kormányának most következő döntései bekerülnek a finn nemzet történetét elmesélő könyvbe, amely egy napon majd szintén odakerül egy könyvszekrény egyik polcára. És abban a könyvben szerepelni fog az ő neve is. Már csak az a kérdés, vajon mit írnak majd róla, és hogyan emlékeznek vissza az ő Finnországára – ha egyáltalán lesz még Finnország.

„Gustaf”-ként írta alá a lányának címzett levelet, mint minden magánlevelét, és éppen letette a tollát, amikor kinyílt irodája ajtaja, és mögüle előbukkant a titkára s egyben leghűségesebb híve, a franciaországi Saint-Cyr Katonai Akadémián végzett Aksel Airo.

– A Ghost készen áll? – kérdezte a marsall, felkapva a sétabotját.

6

Mannerheimnek a szolgálati autója, egy Rolls-Royce Silver Ghost 1915 kupé előtt álldogálva kellett várakoznia Aksel Airóval. Ez a párduc erejű, csillogó fekete, belül bőrrel és diófa lemezekkel borított gépkocsi a két hatalmas fényszórójával és elegáns vonalaival kikezdhetetlen tekintélyt biztosított még a leggyatrább sofőrnek is.

Egy tiszt a kocsi csomagtartójában lévő géppisztolyok tárait ellenőrizte, egy másik az autó alvázát vizsgálta meg, hogy nem rejtettek-e oda valamilyen robbanószerkezetet.

– Ez valóban szükséges? – türelmetlenkedett Mannerheim.

– Sok merényletet követnek el autóba rejtett bombával.

– Túl sokat hallgatja a rádiót, kedves barátom.

– Ön védelmezi Finnországot, kérem, hagyja, hogy én önt védelmezzem.

– Én védelmezem Finnországot – ismételte meg a marsall csak úgy magának. – Ez mulatságos. Ne árulja el senkinek, de fogalmam sincs róla, hogyan tudnánk kimászni ebből a szarságból.

– Ezt nehezen tudom elhinni.

– Attól tartok, ha engedünk Sztálinnak, és átadunk neki bizonyos területeket, hamarosan újabb területeket fog követelni, és végül azt, hogy Finnország egésze újra orosz föld legyen, mint volt.

– Nos, éppen ezért igyekszik felkészíteni az országot a háborúra is.

– Egy olyan háborúra, amelyet biztosan elveszítünk. Így aztán ha engedünk, az a vesztünket, ha pedig harcolunk, az a halálunkat jelenti.

Mannerheim lelkiállapota hetek óta két kibékíthetetlenül ellentétes véglet között ingadozott. Diplomataként a békéért dolgozott, miközben a hadsereg főparancsnokaként felkészült egy véres konfliktusra. Ez a két ember tette ki tehát azt az egyetlen személyt, aki mellé Airo most beült az immár biztonságosnak nyilvánított Rolls-Royce-ba.

– Amíg a tárgyalások folytatódnak, valószínűtlennek gondolom, hogy sor kerülne valamilyen harci cselekményre – vélte Airo. – Sztálin sosem merne elsőként lőni, főleg nem egy nemrég függetlenné vált országra.

– Ukrajna is függetlenségre vágyott. Erre Sztálin kiéheztette. Négymillió halott a bizonyság rá. Biztos benne, hogy helyesen ítéli meg a helyzetet? Nem tudom, hogyan fog hozzá, de ha Sztálin meg akarja támadni Finnországot, talál majd rá valamilyen ürügyet.

Az Esplanadi rakpart felé tartó Rolls – merthogy ott állt az elnök palotája, aki találkozóra hívta őket – magára vonta a járókelők figyelmét. Mannerheim és Airo a hátsó ülésen foglalt helyet, az őket kísérő, a combjára fektetett pisztolyát szorongató testőrtiszt elöl, a sofőr mellett ült. Mannerheim benyúlt a kabátja zsebébe.

– Itt van két levél és a pénz. Az egyik Párizsba, a másik Londonba.

– Pénz? De hiszen a múlt héten is küldött pénzt a lányainak – csodálkozott Aksel.

– Sötétnek látom a jövőt. Fel kell készülni minden eshetőségre.

– Tehát valóban azt hiszi, hogy háború lesz?

Mannerheim annyira biztos volt ebben, hogy már aludni sem tudott. És bármilyen irányból közelítette meg a kérdést, akár Oroszország terjeszkedési törekvései, akár a náci agressziótól való félelem felől, Finnország mindig a probléma kellős közepén volt.

– Az katasztrófa volna – ismerte el Mannerheim. – Ha a tárgyalások kudarccal zárulnak, minden vagyonunkat fel kell áldoznunk a csatatéren. És eljön majd az a nap, amikor más megoldás híján arra fogjuk kérni a férjeket és a feleségeket, hogy olvasztassák be a jegygyűrűjüket, hogy még egy kis aranyhoz és pénzhez jussunk.

Aksel Airo önkéntelenül megforgatta a gyűrűsujján fénylő arany karikagyűrűt. Wilhelminára, a feleségére gondolt, meg a két lányára, Ailára és Anjára. Harcolni előbb szavakkal, aztán ököllel. Amikor kimondják az utolsó szavakat, és a béke utolsó esélye is elröppen, nem marad más, csak az ólom, és sem a fronton, sem a hátországban senki nem lesz biztonságban többé.

– Még elkerülhetjük a háborút, ebben biztos vagyok – nyugtatgatta magát Airo.

– Mit gondol, mivel töltöm a napjaimat és az éjszakáimat?

– Tudom, marsall, hiszen az idő nagy részét együtt töltjük.

A Ghost megállt, de egyelőre senki nem szállt ki belőle.

– Készen áll, uram?

Ezen a találkozón dől el az ország jövője.

– Túl öreg vagyok ahhoz, hogy köntörfalazzak. Vagy engedélyt kapok az elnöktől a katonáink mozgósítására, vagy benyújtom a lemondásomat.

7

Az elnök hallgatott rá, így aztán Mannerheim nem mondott le. Kiadták a mozgósítási parancsot, méghozzá pontosan úgy, ahogy a marsall kívánta. De neki magának sem tetszett igazán az ötlete. Ez a kegyetlen stratégiai szükségszerűség keserű szájízt hagyott maga után. Mindazonáltal elfogadta, hogy háborús időkben nemszeretem lépésekre kényszerül.

„A századokat egy-egy falu fiai alkossák, hogy a csatamezőn a fivéreik, barátaik, szomszédaik legyenek körülöttük, mert így mindig ott lesznek a szemük előtt azok, akiket meg kell védeniük. Nem ismeretlenek halnak majd meg mellettük, és nem idegenek életének megmentéséért kell kockázatot vállalniuk. Nem lesz más választásuk, mint hogy harcoljanak, hiszen ki merne dezertálni, amikor a fivére segítségért kiált.”

*

Ahogy a vér fut az erekben, úgy járták be a hadsereg megbízottjai Finnország minden útját. Lóháton, autóval, kerékpárral, gyalog vagy hajóval. Egyetlen tanyáról sem feledkeztek meg, még azokról sem, amelyek egy tó vagy egy mocsár közepén bújtak meg. Egyetlen harcképes tartalékost, a Civil Gárda egyetlen hadra fogható tagját sem mentették fel a szolgálat alól.

Pietari, aki szénfekete hajával igencsak kirítt honfitársai közül, már a jármű felbukkanása előtt meghallotta az öreg autó motorjának berregését. Becsukta kis, fehér ablakokkal ékeskedő, vörösre festett házikójának ajtaját, a fűszálat, amit addig rágcsált, a szája sarkába tolta, és karját elszántan keresztbe fonta a mellén.

– Pietari Koskinen? – kérdezte kocsijából kiugorva a látogatója, és máris beletúrt tömött válltáskájába.

– Jól tudod, hogy ki vagyok. Ismerjük egymást a Civil Gárdából – felelte Pietari olyan hangsúllyal, amilyennel a földjére tévedő idegeneket szólítja fel távozásra az ember.

A katonai megbízott nem ment közelebb hozzá, mert Pietari szénfekete hajához egy rosszul faragott kockakőhöz hasonlító szögletes arc társult, és olyan, pengeszerűen vékony ajkak, amelyekről lerítt, hogy képtelenek mosolyra húzódni.

– Sajnálom, de ellenőriznem kell mindenki személyazonosságát. Meghoztam a behívódat. És az öcsédét, Viktorét is.

Pietari odapillantott a házára, és meggyőződött róla, hogy odabent teljes a csend.

– Viktor meghalt – bökte ki aztán. – Napszúrást kapott aratáskor.

A megbízott arcára kétkedő kifejezés ült ki, és táskájából két levelet vett elő.

– Viktor Koskinenről beszélsz? Arról a Viktor Koskinenről, akit néhány napja a falu utcabálján láttam? Nem tudtam, hogy a halottak is táncolnak…

Pietari a kezét ökölbe szorítva hallgatott. Az ajtó mögött álló Viktor némán figyelte a nyitott ablakon át behallatszó beszélgetést.

– Sajnálom, Pietari, minden épkézláb férfinak, aki katonai kiképzést kapott, részt kell vennie a speciális műveletekben.

– Te is nagyon jól tudod, miféle műveletekről van szó. Pontosan tudod, miért küldenek oda minket.

A megbízott már hajnal óta úton volt, hogy a behívót átadja a címzettek kezébe, és közölje ugyanezt a rossz hírt családapákkal, fiatal férjekkel és olyan, éppen csak nagykorú ifjakkal, mint Viktor.

Finnország két táborra szakadt. A lakosság egyik fele még nem akarta elhinni, hogy az oroszok az ország megtámadására készülnek, és a mozgósítást egyszerű katonai gyakorlatnak tartotta, hiszen ilyenekre máskor is, évente egy-két alkalommal sor került. Az ebbe a táborba tartozó férfiak barátságosan fogadták a hadsereg megbízottját, és türelmetlenül várták, hogy hasznossá tehessék magukat a hazájuk számára. A lakosság másik fele azonban jóval tartózkodóbbnak, esetenként kifejezetten gyanakvónak bizonyult, és közülük többeknek bizony remegett a kezük, amikor átvették a behívójukat. Két férfi meg is szökött, bevették magukat az erdőbe, de persze hiába. Nem tudnak a végtelenségig ott rejtőzni, és mielőtt bevonulnának az ezredükhöz, egy hadbírósági eljáráson fognak átesni.

– Ez a parancs. Tehát felmentést csak a testi fogyatékos, súlyos beteg vagy túl öreg férfiak kaphatnak.

Pietari elismételte magában ezeket a szavakat. Viktor nem volt sem beteg, sem öreg. Sajnos.

– Adsz nekem egy percet?

Amikor Pietari kilépett a kis szerszámoskamrából, egy hosszú fanyelű, súlyos kalapácsot tartott a kezében. Egyetlen szó nélkül haladt el a megbízott előtt. Megrugdosta a falat, hogy facipőjét megtisztítsa a földtől, majd eltűnt a ház belsejében.

Nem a bátorság hiányára, hanem éppenséggel józan észre vall, ha valaki nem akarja, hogy a testvére vásárra vigye a bőrét, így aztán Pietari egy csepp szégyent sem érzett, amikor tekintetét a szoba sarkában rémülten, magát egészen összehúzva kuporgó öccsére emelte. A férfi egy heves karmozdulattal lesöpörte az asztalról az ebédhez odakészített tányérokat és evőeszközöket, lekapott a szárítókötélről egy még nedves konyharuhát, és odanyújtotta Viktornak.

– Harapj rá! És tedd a kezed az asztalra!

A kalapács Pietari feje fölé emelkedett, a férfi az öccse iránti minden szeretetével lesújtott, és szétzúzta Viktor három ujját.

A fiatalember üvöltése áthatolt a ház vastag falain, és a katonai megbízott a ceruzájával feljegyezte a listájára: Viktor Koskinen. Testi fogyatékos.

*

Az autója elvitte a következő tanyára, amelynek ajtaját már teljes nyugalommal zörgette meg. A nap folyamán most először biztos volt benne, hogy ez a fiatalember nem fog meglógni, és ellenséges fogadtatástól sem kell tartania a részéről.

– Jó napot, asszonyom – mondta, miközben megigazította válltáskájának szíját.

– Hei – viszonozta köszönését az asszony, aki egy bárdot tartott a kezében, amelynek széles pengéjén egy nyúl még meleg vére vöröslött.

– A fiához jöttem. Meghoztam a behívóját.

Az asszonynak öt fia volt, és négyen közülük már könnyekre fakasztották. Antti egy több mint húsz évvel ezelőtt vívott háborúban tűnt el, és Juhana ugyanabban a háborúban sebesült meg. Tuomast, aki építőmunkásként dolgozott, egy gyilkos napszúrás vitte el, Matti pedig egy napon felkerekedett, és azóta nem adott hírt magáról. A mozgósítási parancs tehát csakis a legkisebb, az utolsó fiára vonatkozhatott, és ez előhozta az asszonyból a nőstény farkast.

– On koira haudettuna{4} ezzel a ti hadgyakorlatotokkal… – mondta gyanakvóan.

– Parancsot teljesítek.

– Ha a fiam nem tér vissza, jegyezd meg jól: tudom, hol laksz.

– Egész nap ugyanezt a fenyegetést hallom – mosolygott blazírtan a megbízott. – Javanainenék megfogadták, hogy vízbe fojtanak, ha a hat testvér közül akár csak egy nem tér haza. Lankinenék elvisznek a szaunájuk mögé,{5} ha a három fiuk nem ér haza karácsonyra. De ha kitör a háború, és egy olyan ember, mint a maga fia, nem tér vissza onnan, akkor közülünk nagyon keveseknek van esélyük a hazatérésre.

Az asszony egy határozott csuklómozdulattal lerázta a bárd pengéjére tapadt vért, amely a küszöbtől induló és a megbízott cipőjének orrán végződő vörös vonalat rajzolt a földre. A férfinak rögtön az jutott eszébe, hogy ha a fiú csak feleolyan vérmes, mint az anyja…

– Simót a csűrben találod. Már készülődik.

*

A nap végén az autó egy olyan ház előtt parkolt le, amelyet hurokszerűen ölelt körül egy folyó, s így az épület egy félszigetszerűségen állt. Leena a folyó tiszta vizében igyekezett eltüntetni a sárfoltokat és az izzadságnyomokat a ruhákról. Amikor fölemelte a fejét, hogy kissé pihentesse a nyakizmait, meglátta, hogy az apja élénk beszélgetést folytat egy válltáskás fiatalemberrel.

Leena gyors mozdulattal kibontotta a haját, kezét megtörölte hosszú ruhája aljában, és a mosásra váró ruhákat a vízparton hagyva elindult, hogy csatlakozzon a két férfihoz. Csak a közelükbe érve vette észre a pénzköteget az apja és a levelet a látogató kezében, és hallotta meg a párbeszédüket lezáró szavakat:

– Ez nem pénz kérdése – jelentette ki az ismeretlen, és ujjait elutasítóan tárta szét maga előtt.

– Mindig minden pénz kérdése! Mennyit akarsz még?

Leenát megpillantva az apa, mint akit valamilyen szégyenletes cselekedeten kaptak, gyorsan a zsebébe gyömöszölte a kis pénzköteget, a megbízott pedig odafordult ahhoz, akihez valójában jött.

– Leena Aalto?

– Ki kérdi? – mérte végig a lány a fiatalembert.

– Behívóparancsot hoztam számodra.

Az apa vereségét elismerve lehajtotta a fejét, de a fiatal nő szeme felragyogott, amikor a levélen elolvasta a nevét.

8

Onni a Häyhä család istállói mögött futó deszkakerítésnél találta Simót. A facipőt viselő fiatalember vasvilláján szalmacsomó billegett, homlokán izzadság gyöngyözött.

Bár Onni is megkapta a behívóját, ő azok közé tartozott, akit ez cseppet sem nyugtalanított. Simóval az időjárásról, a termésről beszélgettek, meg a nemzet bohócának, Lapatossunak{6} a legújabb vígjátékáról, amelyet most tűztek műsorra a szomszédos nagyváros mozijában. Ez az új komédia, már hangosfilm lévén, különösen szórakoztatónak ígérkezett. Aztán a társalgás Onni eredetileg augusztus végére tervezett házasságára terelődött, amelyet azonban egyes rokonok tanácsára elhalasztottak egy olyan időszakra, amikor az Oroszországgal való kapcsolatok kevésbé lesznek feszültek. Az augusztust messze maguk mögött hagyták, már a szeptember is véget ért, s átadta helyét az októbernek, és Onni attól tartott, hogy ha még tovább halogatják az esküvőt, végül majd sílécekkel kell a templomba menniük, neki a csinos öltönyében, a választottjának pedig a szép fehér menyasszonyi ruhájában, márpedig ez a gondolat nagyon elszomorította, mert amikor szép idő van, a finn táj egyenesen varázslatos, és tökéletes hátteret nyújt egy pár egybekeléséhez.

Nyáron, amikor a nappal tizennyolc órás, és a nap folyton közvetlenül a látóhatár fölött ragyog, mintha túl nehéz volna ahhoz, hogy felkapaszkodjon a zenitjére, a testek óriási árnyékokat vetnek, az ember még éjszaka is tud olvasni, és ha valaki nagyon szeretne lebarnulni, már hajnali négykor kimehet napozni. Ha e végtelen hosszúságú napok egyikén mondták volna ki a boldogító igent, bizonyára megrészegülnek az örömtől, jóval többet esznek az elégségesnél, megfürödnek az ország száznyolcvanezer tavának egyikében, és éjféltől reggelig táncolnak hatalmas, a boldogságukat ünneplő, körtáncot járó szellemeknek tűnő árnyékokat vetve a házak falára.

Csakhogy a zavaros nemzetközi kapcsolatok egyelőre lehetetlenné tették az esküvő megtartását, és bár Onni egyre csak ezen lamentált, Simót egészen más dolog nyugtalanította.

Amikor kilépett a tanya más részeivel egybeépített lakóházukból, amelyet bizonyára azért festettek búzasárgára, hogy szépen belesimuljon a természetbe, a kezében két üveg frissen fejt tejet, a hóna alatt pedig egy hosszú fatokot tartott.

– Ezeket nekem hoztad? – csodálkozott Onni.

Simo úgy tervezte, hogy az esküvő napján adja majd át az ajándékait, de attól tartott, hogy az, amit a kormányzat „speciális műveletek végrehajtására kiadott mozgósítási parancsnak” nevez, valójában nem más, mint általános mozgósítás, márpedig azt nem mindenki szokta túlélni.

Onni kinyitotta a tokot, és füttyentett egyet.

– A legelső puskád? A Westinghouse? Biztos vagy benne…?

Simo a barátja vállára csapva jelezte, hogy jól meggondolta a dolgot. Az állam költségvetésében a védelmi minisztérium soha nem szerepelt nagy súllyal, így aztán nem minden tartalékosnak és civil gárdistának volt fegyvere. Sokaknak még teljes egyenruha sem jutott, ők egyszerű utcai nadrágot vettek fel a zubbonyukhoz, civil zoknit a katonai gyakorló ruhájukhoz, a kék-fehér finn kokárdát pedig a saját gyapjúsapkájukra tűzték fel, vagyis amolyan felemás, a háborút és a békét egyaránt idéző göncöket viseltek.

Simónak a rautjärvi Civil Gárda legjobb lövészeként volt egy M28/30-as puskája. Toivo, aki szintén sokaknál ügyesebbnek bizonyult, egy M/91 Mosin Nagant birtokosának mondhatta magát. Onninak azonban nem jutott fegyver, és Simo azért adta neki a Westinghouse-t, hogy a barátja ne üres kézzel vonuljon be. Onni persze csupán előre megkapott nászajándékként tekintett a puskára.

9

Leena Aalto a kétségbeesésbe kergette a szüleit. Pedig nem sok mindent vethettek a szemére, leginkább csak azt, hogy egy lotta.

„Lotta.” Leena gyermekként hallotta először ezt a nevet egy beszélgetés során, és az anyja kielégítette a kislány kíváncsiságát:

– Svärdnek hívták, Lotta Svärdnek. Finnország régen Svédországhoz tartozott, és amikor – több mint egy évszázaddal ezelőtt – a svédek háborút vívtak Oroszország ellen, ebbe minket is bevontak.

– És Lotta is harcolt? – kérdezte Leena.

– Nem, kicsikém. A nők nem háborúznak, nem harcoltak száz évvel ezelőtt sem, mint ahogy ma sem. De a történészek feljegyezték, hogy Lotta követte a férjét a frontra.

– Akkor biztosan nagyon szerette.

– Igen, sajnos… Mert a férje elesett a fronton. Gondolhatod, hogy ezután bármelyik másik asszony hazament volna, de Lottát nem ilyen fából faragták. Ahelyett, hogy hazatért volna, ott maradt, hogy ápolja a sebesülteket, hogy a saját életét kockára téve életeket mentsen.

Nem is sejtve, hogy évekkel később mennyire megbánja majd, hogy mindezt elmesélte a lányának, Leena anyja ezen a napon vetette el jelenlegi gyötrelmeinek a magvait, mivel Leena kamaszkorától fogva csak azt várta, hogy végre betöltse a tizennyolcadik életévét, és lottává válhasson.

– Nem lehetsz gárdista! Soha! – dörögte az apja az asztalfőn ülő patriarcha tekintélyével. – Megtiltom!

– Nem tudod megtiltani – vette fel a kesztyűt Leena, akire egy ideje már nem nagyon hatott az atyai tekintély. – Már nagykorú vagyok. A fiúknak bezzeg jogukban áll belépni a Civil Gárdába!

– Na, tessék… A fiúk! Szóval miattuk van ez a cirkusz?

– Én fütyülök azokra az idiótákra! Egyszerűen hasznossá akarom tenni magam.

– De hiszen te Finnországban élsz! – háborgott az apja. – Bármit csinálhatsz! Európában még ahhoz sem volna jogod, hogy megszólítsd a férjedet vagy az apádat. Ott még azt is rossz szemmel nézik, ha egy nő dolgozik, nálunk viszont semmit nem tiltanak meg neked. Ha van két erős karod, feltűrheted az inged ujját, és mehetsz dolgozni a mezőre vagy a szántóföldre, cipelhetsz téglákat és cementeszsákokat egy építkezésen, vagy lehetsz munkás egy cukorgyárban vagy egy fűrésztelepen. Ha van egy kis eszed, lehet belőled újságíró, politikus, vagy kaphatsz valamilyen állást a közigazgatásban. Te szerencsés vagy, mert a karod is erős, és eszed is van, de neked semmi sem elég.

– Légy nyugodt, ezen mesterségek egyikét fogom űzni. Csak szabadidőmben leszek lotta.

– De mit gondolsz, mi történik majd, ha egy napon az országunk ismét háborúzni kényszerül? Elmész. A férfiakkal. A frontra!

– A nők nem háborúznak, nem harcoltak száz évvel ezelőtt sem, mint ahogy ma sem.

– Perkele! – ismerte el vereségét az apa. – Csak egy lány tud ennyire csökönyös lenni!

*

Pontosan négy évvel később, 1939 októberében Leena huszonkét éves volt, csakúgy, mint az önálló Finnország, és a katonai megbízott látogatása után a szülei félelmei valóra váltak.

Jobban örültek volna annak, ha a lányuk ledér vagy tunya, de még annak is, ha önző. De olyan jól nevelték, hogy csak maguknak tehettek szemrehányást, miközben összeszoruló szívvel nézték, ahogy nagy nehezen bezárja kis bőröndjét.

Amikor tökéletesen vasalt szürke egyenruhájában jelentkezett a vasútállomás peronján, amint azt a mozgósítási parancs előírta, a lották fogadására kijelölt nő tetőtől talpig végigmérte.

– Szakácsnő? Kantinosnő?

– Ápolónő, asszonyom. És van telefonkezelői végzettségem is.

– Akkor menj tovább!

A nő valahova az állomás mögé mutatott, és Leena elindult arrafelé. Majdnem elejtette a bőröndjét, amikor egy, az ellenkező irányba szaladó hórihorgas, szőke fiatalember véletlenül beleütközött.

– Bocsáss meg, szépségem! – szabadkozott a férfi, és kedvesen rákacsintott.

*

Először a férfiakat vitték el Rautjärviből. Begyűjtötték őket a Nemzet számára, mint valamiféle hús-vér adót. Ugyanezt tették minden faluban és városban. Most pedig elvitték a lovaikat. Szám szerint hatvannégyezret. És az asszonyok már kezdték összeráncolni a szemöldöküket. A falvak elvesztették az élőerejüket, és most, hogy igavonó állatok nélkül maradtak, az asszonyok tudták, hogy a speciális műveletek ideje alatt kiknek kell majd csupán a lábuk és a válluk erejére hagyatkozva az ekét húzni.

A finnországi lóállomány egyharmadát tehát elrekvirálták, az állatokat marhavagonokba terelték, és a szerelvények mozdonyainak nehéz füstje olykor annyira elborította a peronokat, hogy az ember még a közvetlenül mellette állókat sem látta.

A bizakodók mosolygása lassanként enyhítette az aggodalmaskodók félelmét. Csak egy gyakorlat. „Egy egyszerű gyakorlat”, mondták a katonák fél térdre ereszkedve, ijedten pislogó gyermekük vállát markolva, miközben az állomás levegőjét betöltötték a „Hazánk, hazánk, te drága szó” kezdetű finn himnusz hangjai, amelynek szövegét még azok az apró gyerekek is ismerték, akik éppen csak megtanultak beszélni.

Háromszázezer férfi és százezer nő hagyta el az otthonát ezen a napon, hogy Finnország-szerte útnak induljanak teherautóval vagy vonaton. Csupán Rautjärvi lakossága háromszázhetvenkét férfival és száznyolcvankét nővel csökkent.

Toivo, Onnival a nyomában, igyekezett utat törni magának a peronon, kerülgette vagy átugrotta a bőröndöket, olykor elválasztotta egymástól a búcsúcsókokat váltó szerelmespárokat.

– Nézd! Ott, arra. Látom Simót.

Toivo vidáman megszaporázta lépteit, és majdnem fellökött egy fiatal lányt.

– Bocsáss meg, szépségem! – kért elnézést a fiatalember a lányra kacsintva.

*

A marhavagonok felét átalakították, hogy alkalmasak legyenek emberek szállítására. A vagon közepére egy kis kályha került, amelyet folyamatosan kellett tűzifával táplálni, körülötte hosszú, elviselhetően kényelmetlen padok sorakoztak. Némi lökdösődés után mindenki megtalálta a helyét, és a barátokkal való találkozás öröme elűzte a bizonytalan jövővel kapcsolatos aggodalmakat.

– Hogyhogy máris ott a gyűrű az ujjadon? – kérdezte Toivo rácsodálkozva Onni gyűrűsujjára.

– Hát igen, tény, hogy egy kicsit megelőztük a papot. Ha visszajöttem, majd helyreütjük a dolgot. De így legalább máris van egyfajta kötelék közöttünk.

Kisvártatva csatlakozott hozzájuk Pietari, de mivel neki már nem jutott ülőhely, csak odadobta a zsákját a barátaié mellé, és arra telepedett le.

– Mit szólsz ehhez, Pietari? Mielőtt útra kelt volna, Onni jegygyűrűt adott a leendő feleségének… Nem jut eszedbe erről egy dal?

Könnyű kérdés volt, mert a rádió napjában hússzor is lejátszotta ezt a lemezt. A várt reakció nem maradt el, hiszen egy finn embert nem kell sokat nógatni, hogy énekelni kezdjen. Pietarinak csak el kellett kezdenie a dalt – Ó, Emma… –, és a vagonban lévő összes katona máris kieresztette a hangját; csak úgy zúgott az Onninak címzett csúfondáros kuplé:

Ó, Emma! Emlékszel a bál utáni teliholdas éjre?

Ígérted, mindig szeretni fogsz, és az enyém leszel végre.

Elhittem, és én is esküt tettem, s egy gyűrűt adtam neked.

Megesküdtem, a tiéd leszek, de te megszegted ígéreted,

Fülbevalót csináltattál a gyűrűből, mellyel eljegyeztelek.{7}

A békés természetű Onni nem sértődött meg, sőt végigénekelte társaival a dalt, de a szíve mégis kissé összeszorult, amikor a szerelvényük elindult.

– Csak egy-két hétig leszünk távol – nyugtatgatta Pietari. – A menyasszonyod igazán csapodár teremtés volna, ha ilyen gyorsan elfelejtene.

10

Egyszer csak elfogytak a sínek, és a vonat megállt egy pusztaság közepén.

Kétnapi zötykölődés után a rautjärvi férfiak a nekik odakiáltott kissé zavaros parancsokat követve felsorakoztak a peronon. Húsz kilométernyire vannak a laktanyájuktól, közölték velük a tisztek, és ezt a távolságot gyalog kell megtenniük. Kíséretül az elboruló ég egy hamarosan a nyakukba zúduló esőt ígért nekik. Más vonatokból az orosz határ mentén mindenfelé újabb ezredek szálltak ki.

Toivót, Onnit, Pietarit és Simót ugyanabba az egységbe osztották be: a IV. hadtest 12. hadosztályának 34. ezredén belül a 2. zászlóalj 6. századába, a kollaai táborba.

– Kollaa! – morgolódott Onni katonazsákját a vállára véve. – Azt sem tudnám, merre keressem a térképen. Valaki ismeri? Miféle hely ez?

Az orosz határtól néhány kilométerre elterülő Kollaa régió barátságtalan vidéknek bizonyult. Mocsarakkal szegélyezett sűrű nyír- és fenyőerdők fogadták őket, a környék tavait az embereknek semmiféle fedezéket nem kínáló gránitsíkságok vették körül, és csak egyetlen olyan út futott itt, amely elég széles volt ahhoz, hogy az orosz katonák és tankok előrenyomulhassanak rajta – megannyi ok arra, hogy az ember azt gondolja: igencsak középszerű stratégának kell lenni ahhoz, hogy valaki ebben a térségben akarjon támadást indítani Finnország ellen.

*

Amint felállították a sátrát, Wilhelm Teittinen alezredes, a 34. ezred parancsnoka magához rendelte tizenkét tisztjét.

Miközben a rádiós halkan mormolva próbált kapcsolatot teremteni a többi laktanyával, Teittinen egy petróleumlámpa gyenge fényénél igyekezett kisimítani a kecskelábú asztalra kiterített térképet.

– Hivatalosan – kezdte – a gyakorlat csupán felkészülés egy esetleges konfliktusra. Az a feladatunk, hogy felállítsunk egy készenléti tábort a Loimola-tó körül, lövészárkokat és bombabiztos bunkereket ásva, szögesdrót akadályokat telepítve kiépítsünk egy harminc kilométer hosszú védelmi vonalat a Kollaa folyó mentén. Emellett menetgyakorlatokat, valamint fegyver- és lőgyakorlatokat kell tartanunk, és fel kell készülnünk mind támadó, mind védekező hadműveletekre.

Az asztalt körülálló hivatásos tiszteknek már hetekkel ezelőtt megtiltották, hogy szabadságra menjenek, és ez a parancs mindennél világosabban jelezte számukra, akik jól ismerték a hadsereg titkos nyelvét, hogy milyen végkifejletre számíthatnak.

– A vezérkar azt kéri, hogy amíg folytatódnak a tárgyalások a Kreml és Helsinki között, legyünk nagyon óvatosak a határzónában. Soha ne mutassunk ellenséges szándékokat, ne adjunk semmiféle okot az oroszoknak, hogy fenyegetve érezzék magukat.

– Fenyegetve? Általunk? A Szovjetunió olyan óriási, hogy ötven Finnország is elférne benne!

Teittinen benyúlt a zubbonya zsebébe, elővett egy csomag kék Saimát, és meggyújtotta a dobozból kihalászott cigarettát.

– Eggyel több ok arra, hogy ne idegesítsük fel őket – mondta. – Kerüljük a feltűnést, amennyire csak lehet! Egyelőre hagyjuk, hogy a katonáink elfoglalják a szálláshelyüket, felállítsák a sátraikat, biztonságba helyezzék az állataikat, megkapják a felszerelésüket, a fegyvereiket, és találkozzanak a tisztjeikkel.

– Ami a tiszteket illeti – szólalt meg aggodalmas hangon egy magas rangú katona –, a konyhások főnöke egyiküket hullarészegen találta az italraktárban.

– Aarne Juutilainenről beszél? A légiósról? Nem kellett neki sok idő ahhoz, hogy felhívja magára a figyelmet. Melyik század tartozik az irányítása alá?

– A hatodik.

„Szegények!” – gondolták az immár befejeződött megbeszélésről távozó tisztek, miközben a sárban nehézkesen tapicskoló sok ezer katona lármája egyre erősödött.

11

Míg a többi század már kezdett összehangoltan tevékenykedni, és a legügyesebb egységek, miután egyik fát a másik után kivágva kialakítottak egy tisztást a régió ezernyi erdeje egyikének mélyén, már nekiláttak a sátrak felállításának is, a 6. század négy szakaszának parancsnokai – Suuronen, Lehelä, Karlsson és Liimatainen – az általános nyüzsgés közepette elárvultan keresték főhadnagyukat, a híres Aarne Juutilainent.

A négy hivatásos altiszt közül három máris morgolódni kezdett, mondván, hogy a dajka szerepét akarják rájuk osztani.

– Mire jók ezek a gyakorlatok? Talán azt hiszik, hogy ezek az emberek a gödörásástól meg a sátorveréstől majd ügyes harcosokká válnak?

– Ráadásul még senki nem kapott kitüntetést azért, mert igazi katonákat faragott a tartalékosokból és a civil gárdistákból.

– Vajon nekünk kell majd kicserélni a pelenkájukat is?

Karlsson eddig nem szólalt meg, de ő másképp látta a dolgot, és most úgy döntött, nem fojtja magába a véleményét:

– Ha kitör a háború, ugyanúgy meghalnak, mint a többiek, akár jár értük kitüntetés, akár nem, akár katonák, akár nem. Úgyhogy azt tanácsolom, tanítsatok meg nekik mindent, amit tudtok. Egyikük talán majd megmenti az életeteket…

Miután így rájuk pirított, mindhárom altiszt a cipője orrát kezdte bámulni.

– Bárhogyan lesz is – folytatta Karlsson –, nem árt meg nekik, ha egy kis jóindulatot tapasztalnak a részünkről. Még nem tudják, hogy a félelmetes Aarne Juutilainen keze alá kerültek.

– Mitől félelmetes ez a férfi? – kérdezte Suuronen. – Mi különös van benne?

– Mármint azt leszámítva, hogy olyan rémes pofázmánya van, amit csak az anyja képes elviselni?

– Igen, ezt leszámítva.

Mivel Karlsson már sok mindent hallott róla, úgy gondolta, nem lesz haszontalan röviden bemutatni társainak azt az embert, aki a következő napokban majd leordítja a fejüket, merthogy Juutilainen a parancsait többnyire üvöltve adta ki.

– Aarne Juutilainen. Főhadnagy, a mi 6. századunk parancsnoka. Még csak tizennégy éves, amikor egy általa hamisított szülői engedéllyel belép a hadsereg kötelékébe. Később kadétként tiszti iskolába kerül, ahonnan kicsapják, majd egy év múlva visszaveszik, de csak azért, hogy helytelen életmódja miatt ismét kidobják.

– Helytelen életmód?

– Verekedés és piálás, ha így érthetőbb. Nem maradt más választása, mint az idegenlégió, ahol, úgy hírlik, az ilyesmit jobban tolerálják. Belépett tehát a légióba, öt évet töltött el Észak-Afrikában, ahol végül megkapta a francia állampolgárságot, és ott ragadt rá a „Marokkó Réme” vagy röviden a „Rém” becenév.

– Ahhoz azért komoly erőfeszítéseket kell tenni – morfondírozott Suuronen –, hogy a hírhedten kemény legionáriusok Rémnek nevezzék el az egyik bajtársukat.

– Miután visszatért Finnországba – folytatta Karlsson –, tiszti rangban egy laktanyában szolgált, de hamarosan elbocsátották, mert túl sokat ivott. A következő évben kinevezték az egyik lappföldi Civil Gárda élére, de onnan is menesztették… mert túl sokat piált. Úgy tűnik, igaz az a mondás, miszerint szűkös időkben mindegy, hogy mi kerül az ember tányérjába, mert a következő évben…

A Rém életrajzának ismertetését maga az érintett szakította félbe, aki – hírnevéhez méltó módon – máris üvöltözni kezdett a 6. század háromszáz katonájával, hogy villámgyorsan rendeződjenek oszlopokba, és zárt alakzatban sorakozzanak fel az altisztjeikkel szemben.

– És ez a következő év, uraim – vigyorgott társaira Karlsson –, az idei év, így azután ez a kis napsugár éppen ránk ragyog.

12

Egy csatos öv (rajta Finnország címerállata, az oroszlán), egy, a sapkára tűzendő kék kokárda, egy bádogpohár, egy fémkulacs, egy katonai evőeszközkészlet, egy csajka és egy kis lapát alkotta a finn katona alapfelszerelését. Ehhez járult még szakaszonként egy balta, egy fűrész, egy feszítővas és egy nagy lapát.

Miután a százada így felszerelkezett, Juutilainen szemlét tartott, és jégkék szeme néhány pillanatig tőrként meredt minden egyes emberére. Előttük elhaladva rosszalló megjegyzést tett az egyik katona testtartására, a másikat mérgesen hasba bökte, hogy húzza ki magát, egy harmadikat jól lehordott, hogy tekintélyt teremtsen magának. Gyári munkások, földművesek, irodai dolgozók, egyetemi tanárok, kőművesek, többnyire a harmincas éveikben járó, a tekintélyre nem sokat adó felnőtt férfiak sorakoztak előtte, akiket már régóta nem gorombított le és főleg nem lökdösött senki.

Ott volt köztük a hat Javanainen fivér, a három Lankinen testvér és a rautjärvi iskola tanítója, aki a mozgósítás hírére a tanítványai szeme láttára szaladt ki az osztályból, és pattant fel a motorjára. Még a falu káplánja sem kapott felmentést, aki bizonyára hosszú órákon át vívódott a lelkiismeretével, és tanácskozott Azzal, akinek a tanait hirdette, hogy elfogadja azt a gondolatot, hogy puskát vesz a kezébe, és a rendkívüli helyzetre való tekintettel ő is katonaként szolgálja a hazáját, mint a 6. századot alkotó másik kétszázkilencven ember.