Mécs Imre

Hiszem,
mert képtelenség

Életútinterjú,
készítette Nóvé Béla
– részlet –

TÉNYEK ÉS TANÚK

A kiadás alapja
az 1956-os Intézet Oral History Archívuma
részére 2010–2011 folyamán készült életútinterjú

A szöveget gondozta
MAGYAR FRUZSINA és MÉCS ANNA

A címlapon Nagy Piroska fotója. Készült a Hősök terén Nagy Imre és társai temetésén 1989. június 16-án

© Mécs Imre örökösei, 2025
© Nóvé Béla, 2025

Szabadság nélkül nem lehet élni.

Mécs Imre

Előszó

A Hősök terén áll, négy mikrofon előtte. Sötét öltönyben, 56-os karszalaggal a karján. Szakáll, vastag keretes szemüveg. Ebben a képben mi látjuk őt: Mécs Imrét, életének és a magyar történelemnek egy emlékezetes pillanatában.

Beszédet mond az 56-os mártírok újratemetésén. Szimbolikus esemény, egy nap, amikor a névtelen sírokban elföldelt halottak méltó, tisztes temetést kapnak, amikor a mélyen bújó és elnyomott gyász, több tízezer ember gyásza törhetett elő és kaphatott vigaszt, amikor 1956 méltó helyét foglalhatta el a történelemben – több mint harminc év elteltével.

Ez a kép számunkra azért szimbolizálja az ő életét és küzdelmeit, mert konok optimizmussal, kérlelhetetlen szelídséggel állt a pulpituson. Megjárta a halálsort, közel száz kivégzettel együtt készült a halálra a Kisfogházban. Minden későbbi tettét átjárta ez a sorsközösség, és egész későbbi életében 1956 szellemiségében járt el.

Hiszem, mert képtelenség – ezt a Tertullianusnak tulajdonított szállóigét választottuk életútinterjú-kötete címéül, mely akár a borítón szereplő kép címe is lehetne. Számára ez a szállóige 56-ot szimbolizálja. Azt mondta pár évvel halála előtt, hogy ha sikerül megírnia a forradalom leverését követő titkos szervezkedésük és az azt követő megtorlás történetét, akkor ezt a címet adja majd a könyvének. A könyv sajnos nem született meg. Mégis, ez a szállóige nemcsak a végsőkig menő küzdelmüket és hitüket írja le pontosan, hanem az ő egész életét is.

Ahogy olvastuk a 2010–2011-ben felvett beszélgetéseket édesanyámmal, sok pillanatban éreztük úgy: hisszük, mert képtelenség. Annyi szívfájdítóan gyönyörű momentum, apró csoda vagy éppen elképesztő igazságtalanság szegélyezte útját, amelyeket csak ezzel a hittel és derűvel lehetett átvészelni, és gyarapodni általuk.

Ezek a beszélgetések ez idáig nem kerültek nyilvánosságra. Még hiányzott az a végső nekiveselkedés, a szöveg átnézése és csiszolása, amelyre halála előtt ő már nem tudott sort keríteni. Hallottuk a hangját, miközben több száz oldalon át mesélt nekünk történelemről, családról, Trianonról, a villamosságtan gyönyörűségéről, a digitális forradalomról éppúgy, mint az 56-os forradalomról, megtorlásról, börtönévekről, halálos ítéletről, a börtön utáni vákuumról, besúgókról, perekről, találmányokról, demokratikus ellenzékről. Születésétől az 1989-es rendszerváltásig ötvenhat évet, de kitekintéseivel több száz évet felölelve.

Elképesztett minket – amit eddig is tudtunk, de most újra megbizonyosodhattunk róla –, milyen hatalmas tudással osztja meg ezeket a történeteket, több évtized távlatából is hihetetlenül részletgazdag leírásokat és szó szerinti párbeszédeket idézve fel.

Az ő nagy tálentuma volt ez (is): úgy mesélni, hogy az pontos és szabatos legyen, ugyanakkor zamatos és mindenki által átélhető és befogadható.

Már élőben nem hallgathatjuk őt; hangja, hanglejtése, szavainak utánozhatatlan sorrendje és ritmusa mindennap hiányzik nekünk. De ha vele akarunk lenni, felnyitjuk ezt a kötetet, és újra mesél nekünk.

Kívánjuk, hogy sokan nyissák fel ugyanígy ezt a könyvet, és éljék végig a magyar történelmet, a 20. századot Mécs Imre jellegzetes szemüvegén keresztül. Máshogy fognak utána erre az országra nézni. Reméljük.

Mécs Anna

Első beszélgetés

Hadd kezdjem egy személyes emlékemmel. Első találkozásunkra közel harminc évvel ezelőtt került sor. A 80-as évek elején, amikor magam is a pesti bölcsészkarnak a demokratikus ellenzékhez közel álló, szamizdatozó köréhez tartoztam, egy október 23-ára meghívtunk téged és Rácz Sándort, hogy egy konspirált lakástalálkozón mondjátok el 56-os élményeiteket. Ha tetszik, ez volt az első, még nem rögzített életútinterjúnk, amikor kérdezhettelek. A lengyel Szolidaritás mozgalom betiltása‍¹ után egy-két évvel lehettünk, a legsötétebb időkben, amikor igencsak szükségünk volt e reményteljes emlékekre és buzdításokra, hogy valahonnan folytatni lehessen.

Nekem mint „született 56-osnak” nagy élmény volt ez a találkozás. Te akkor még egy kevésbé ismert, civil mérnökember voltál, a mainál jóval fiatalabb, és élénken, nagy hévvel tudtál beszélni. Rácz Sándor a munkástanácsokról szólt, te főleg a műegyetemi évekről, a forradalomról, az ellenállásról és a börtönről. Ez volt az első találkozásunk, a másik pedig már jóval frissebb. Pár hónappal ezelőtt történt, a 89:56 – Ötvenhatosok a rendszerváltásról című interjúkötet‍² bemutatóján, ahol az interjúalanyok maguk is jelen voltak. Feltűnt nekem, hogy te valamiért kimaradtál ebből az emlékkötetből, és egy kissé derűs jelenet játszódott le, amikor Rainer M. János, az 1956-os Intézet igazgatója ott mindjárt meg is ígérte, hogy most aztán te jössz az életútinterjúddal. Ekkor ajánlottam neked, hogy „egyeztessük óráinkat”, szívesen kérdeznélek.

Nagyon sokszor kellett számot adni a múltról. Politikai beszédeimben is nagyon gyakran hangsúlyoztam azt, hogy a magyar társadalom egyik legfőbb baja és a bajainak a forrása az, hogy nem tette rendbe a saját múltját. Illyést idéztem, aki azt mondta, hogy „a múlt nincsen magától, a múltat újra meg újra, minden generációnak újra kell alkotnia”. Ezen azt kell érteni, hogy nem megmásítani, hanem a maga számára világossá kell tenni a folyamatokat, az eseményeket tisztázni kell. Azt tapasztalhattuk, hogy a nálunk szerencsésebb sorsú nyugati országokban ez 1945 után mindenütt többé-kevésbé megtörtént, tehát a társadalom jobbító szereplőinek, rétegének segítségével még a legsúlyosabb helyzetben lévő német társadalom is harminc év alatt rendbe tudta rakni a szénáját. Nekünk ez nem adatott meg. 1914-től kezdve a magyar társadalom – szándékosan mondom így, nem magyarságról beszélek, hanem Magyarország társadalmáról, így talán még pontosabb – nem tudott szembenézni, nem tudta földolgozni, nem tudta helyre tenni a múltját, ami nem múltba révedezést jelent, hanem azt, hogy rend legyen a fejekben, tudjuk, mi az, amit rosszul csináltak eleink és mi magunk, és mi az, amit jól csináltunk, amire építeni lehet. Ez elmaradt. 1945 után volt egy rövid időszak, amikor megint aktuális lett, 45 és 47 között; utána 56-ban, akkor nagy alkalom volt erre, és utána legfeljebb a börtönben foglalkozhattunk ezzel. A rendszerváltás után jött el igazán az ideje annak, hogy ezt az óriási adósságot megkezdjük valahogy törleszteni. Ez iszonyatos teher volt, mert önmagában a rendszerváltás nagyon nagy energiákat igényelt – fiatal, felnövő generációk hátára olyan batyukat raktunk, amelyet cipelni lehetetlen. És ezt kell most nekünk elősegíteni, és megkezdeni ezt a munkát. 1998-ban a győri egyetemen egy féléves kurzust tartottam „56 és kora” címmel. Először ötvenen jelentkeztek, és menet közben fölnőtt a létszám hatvanháromra. Nagyon tanulságos volt számomra, mert a rendszerváltás előtt született generáció volt, másodéves hallgatók, tizennyolc-tizenkilenc évesek, és fantasztikus volt, ahogy a teljes értetlenségből eljutottunk oda, hogy benne éltek az eseményekben. De ehhez az kellett, hogy az alapoktól kezdve a definíciókig mindent elmagyarázzak. És ezt kellene tennünk országosan, széles körben, más történelmi eseményekkel is. Történelemtanárok számára tartottunk tanfolyamokat, és elláttuk őket szakirodalommal. Kiderült, hogy a történelemtanároknak nagyon kevés eszköz áll rendelkezésükre, hogy hiteles képet alkossanak maguknak. Nem volt elég pénzük, hogy az értékes szakkönyveket megvegyék, és nem voltak megfelelő előadók korábban, és mi ezeket össze tudtuk hozni például a Manfred Wörner Alapítványnál. Nagy éhség van arra, hogy korrekt tudásanyagot kapjanak a történelmi múltunkról, hogy el tudjanak igazodni a jelenben. Lelkesen vettek részt ebben. Hihetetlen fontos, hogy a múltunkat tisztába tegyük, és hogyha ezt valamilyen mértékben elő lehet segíteni, akkor azt meg kell tenni.

Igen, ezzel mélyen egyetértek: minden nemzedék felelős azért, amit maga után hagy. Mégis, szólnál pár szót a személyes motivációidról is? Kezdjük a családtörténettel, a te életed kezdeteivel, sőt jó lenne, ha azt is felidéznéd, mi az, ami a családi dokumentumokból vagy legendákból tudható.

Nagyon szívesen. Bár a filoszok ugye a magyar irodalom anekdotikus részét Mikszáthtól Jókain keresztül végig kicsit megvetik, én nem tudok szabadulni ettől. A nagybátyámmal kezdeném, Mécs Lászlóval, aki 1969–70-ben, hetvenöt évesen, úgy érezte, hogy meg kell írnia az élete történetét. Rendkívül mozgékony ember volt, nagyon színes egyéniség. Mindig nagyon szívesen találkozott emberekkel, szavalt nekik, kvaterkázott fehér asztalnál. Pannonhalmán a bencések vendégeként határozta el, hogy megírja élete történetét, és ennek érdekében a szép hullámos haját kopaszra lenyíratta, hogy akkor így tényleg elkezdi írni, és nem fog kimozdulni Pannonhalmáról. Fél év múlva megjelent a szüleim lakásán. Elmondta: „Kinőtt a hajam, hatszáz oldalt írtam, és eljutottam hatéves koromig.”‍³ De azt mondja, „ebben a hatszáz oldalban benne van a millenniumi Magyarország, Felvidék, Sáros megye és az egész világ” – az ő szemszögéből, az ő látóterében, az ő stílusában.

Úgyhogy ez jutott eszembe, és hát kezdjük akkor ott, hogy én 1933. szeptember 4-én születtem. Édesapám orvos volt, dr. Mécs Imre. A családi neve Mártoncsik Imre volt, mint ahogy Mécs Lászlónak is Mártoncsik József volt a neve. Édesanyám, Lengyel Irén Klára Királyhelmecről származott. Királyhelmecen volt ügyvéd az édesapja, dr. Lengyel László. Nemesi családból származott, az anyai nagyanyám Csécsy Irén volt. Az unokatestvére volt az a Csécsy Imre, aki ennek a vármegyei alispánokat, vármegyei tisztviselőket adó Csécsy családnak a fekete báránya volt. Liberális volt, gyerekkoromból emlékszem rá, föl is keltette az érdeklődésemet.

Az apai ágon nagyapám Mártoncsik Endre, ő római katolikus kántortanító volt egy Kassától északra, hét kilométerre fekvő Hernádszentistván nevű kis bájos községben, ahol a lakosság óriási többsége szlovák volt. Öt család volt magyar, többek között a vasútállomás főnöke, az orvos és apámék – vagyis nagyapámék, a kántortanító. A nagyapám osztatlan iskolában tanította a gyerekeket, és mivel azok csak szlovákul tudtak, az első egy-két osztályban szlovákul beszélt hozzájuk, de negyedik végére megtanította őket magyarul írni-olvasni-számolni, ami óriási teljesítmény volt akkoriban. Hat gyermekük volt, akik közül a legnagyobb meghalt himlőben, és az életben maradt gyerekek öten voltak: három lány volt, és utána jött két fiú. Édesapám volt a legkisebb fiú, az ő bátyja volt Mécs László, ő volt a családnak – hogy úgy mondjam – a siker-személyisége. Szegény nagyszüleim hihetetlen erőfeszítéssel mind az öt gyereket taníttatták. A kor normái szerint a három lány tanítónőképzőt végzett Kassán – Kassa már akkor is nagy kultuszváros volt, a kassai premontrei gimnáziumba jártak. Apámék is oda jártak. Apám elbeszéléséből tudom, hogy nagyapámnak két „luxustevékenysége” volt: az egyik, hogy vasárnap kapott fél liter bort az ebédhez – apám szerint valami rettenetes bort –, a másik pedig, hogy méhészkedett. Egy kis dombtetőn van ma is a templom, és a templom mögött volt az ő méhészete. Egy bájos, ma természetvédelmi területen. Tehát itt növekedtek.

Apám legidősebb nővére férjhez ment, a férje középiskolai tanár volt, és mindkettejüket Dorozsmára helyezték, Szeged mellé, az Alföldre. Aztán valamikor 1913 körül mindketten állásba kerültek Eperjesen. Ez azután meghatározta az ő sorsukat, mert Trianon után Eperjes ugye elég erősen megcsappant magyar lakosságú, bár magyar történelmi múlttal rendelkező település volt. Mariska, mikor az új minisztérium létrejött, észrevette, hogy hihetetlen hiány van szlovákul írni tudó emberekből, ezért elkezdett írni mesekönyveket, majd később ifjúsági könyveket, fordított angolból szlovákra, és végül ismert szlovák írónő lett belőle.

Milyen néven?

Ő Mártoncsik Mária volt, Kočan volt a férje, és Mária Kočanová néven publikált. Hernádszentistvánban az iskola falán két relief van kitéve. Az egyik Mécs Lászlóé, a másik pedig Mária írónőé, aki onnan származott. Ez egy kicsit az ottani magyar sorsot is jellemezte. Az ő gyerekei még kitűnően beszéltek magyarul, az unokái már szlovák iskolákba járván nem nagyon tudtak magyarul. Tehát az unokatestvéreimnek több mint a fele magyar, a másik részük pedig integrálódott a szlovák társadalomba. A nagyapám sorsa ez volt, amikor bejöttek a csehek – szüleim mindig így mondták, nem beszéltek tótokról, szlovákokról, hanem csehekről beszéltek –, hihetetlenül sok tisztviselő jött át Csehországból és a Monarchiából. Rendkívül színes kép volt. A szüleim mindig azt mondták, hogy „amikor a csehek bejöttek”. Az ő szlovák rokonaik vagy barátaik nevesítve voltak, azok nem szlovákok, tótok voltak, hanem Janó bácsi volt, és így tovább. Tehát Királyhelmec, ami közel van Sátoraljaújhelyhez, a határhoz, az egy színmagyar környék volt, míg a Kassa fölötti régió az már erősen szlovák – ezt a nagybátyám is leírta az emlékeiben, meg az apám is. Sáros megyének egy egészen sajátos légköre volt, ahol egyaránt beszéltek németül, magyarul, szlovákul. Mindegyiket akcentussal egyébként, ahogy a gyerekkoromból visszaemlékszem.

Sőt, a zsidóság is jelentős volt azon a környéken, századokon át, egész a holokausztig.

A zsidóság is, igen. Nagy szimbiózisban éltek. A mentalitás is olyan volt, hogy például a koldusokat megvendégelték abban a kis faluban. A koldusban Jézust, Jézus küldöttét látták. Karácsonykor a szokásos ételek közé tartozott a bobajka – mákos guba volt tulajdonképpen. Mindenki kapott belőle. Ha koldus jött, az is kapott belőle. Utána kimentek az istállóba, és a nagyobb állatoknak is adtak. Amikor találkoztam a magyarországi lengyel önkormányzat vezetőjével, és neki ezt elmeséltem, akkor fölszisszent, hogy a hegyi góraloknál ugyanezek a szokások voltak. A Tátra másik oldalán. Hihetetlenül sok hatás érte a sárosiakat. Ott éltek ruténok, ruszinok, szászok is.

Később miként alakult a felmenőid sorsa?

Kicsit menjünk visszafelé az apai nagyapám vonalán. Nagyapám síremléke ott van a templom előtt. A falubeliek végig gondozták. Most már senki nem él a tanítványai közül. A családi legendárium azt tartja, hogy amikor Trianon után bejöttek a csehek, és a cseh tanfelügyelő megjelent, és meglátta az angyalos címert – két angyal tartja a magyar címert –, fölháborodott, hogy ez még itt van? Akkor a nagyapám azt mondta: dehát olyan szép! Azonnal kirúgták, kényszernyugdíjazták, és két évre rá meghalt szegény, hatvankét éves volt. Apám és a nagybátyám a 70-es évek elején meglátogatták ezt a falut, és akkor az öreg nénikkel, akikkel együtt jártak még elemibe, ott nosztalgiáztak. A szláv hatás az együttélésből nagyon erősen érződött rajtuk. A nagybátyám sok versét szlovák népdalok dallamára énekelte. Sokszor maga se tudta, csak utána jött rá. Például a Bakonyi látomás című híres versét. Egyébként is ez a szlávos, szlovák lágyság átlebegte a verseit. Nagyon tudtak haragudni, és nagyon szerettek megbocsátani. A nagybátyám egyik első versébe is berobbant a Trianon utáni megbékélés. Ebben a híres versében írta, hogy „Tánc feszüljön a harangban: hajnalember szirom-tánca, / mely magyar lányt, tót fiúcskát testvér-táncra pöndörít, / gyermekkezet gyermekkézbe, lelket fűzzön tavasz-láncba! / Gyűlöltünk már Káin óta vérivásig, csömörig! / Átkozott, ki most sem áll a testvér-csókos hajnal-táncba! / Átkozott, ki székelyt gyilkol Szent Istvánkor, zsidót gúnyol szombaton.” Ez az ő költői világában így jelent meg, és ez akkor nagyon releváns volt.

Az apai nagyanyám Dobránszky Anna volt. Az ő családja lengyel gyökerekre vezethető vissza, a családi legendárium szerint Kosciuszko Tádéval volt rokonságban – amikor ő átmenekült Lengyelországból, akkor jöttek át a Dobránszkyak is. Több neves Dobránszky volt. Tele van ilyen mítoszokkal az egész családi történetünk. A nagybátyám ebben a hatszáz oldalban ezeket nagyon részletesen leírta érzelmileg is és történelmileg is.

Tehát ebben a világban nőttek föl, és jött az első világháború. Apám akkor érettségizett, és érettségi után, tizennyolc éves gyerekként, behívták egy három hónapos tanfolyamra. Nem sokkal a frontra küldése után az egyik nagy áttörésnél óriási veszteséget szenvedett a századuk, egyetlen volt, aki életben maradt, és fogságba esett Krasznodar környékén. Fogolytáborba került, és onnan – eléggé liberális volt a helyzet – kijártak a város előkelő családjaihoz vendégségbe. Egy fiatal orosz hercegnő, Taisza, szerelmes lett apámba. Elgondoltam, amikor tizennyolc-tizenkilenc éves voltam, hogy ebben a korban apám mi mindenen ment keresztül. Utána, amikor kezdődtek Oroszországban a fölfordulások, megszökött, és hazajött. A Dobránszky nagyanyám, nehogy még egyszer kivigyék a frontra, gyorsan beadta kispapnak a premontreiekhez, ahol a bátyja, aki később a Mécs László nevet vette fel, már másodéves novícius volt. Jászóváron volt a noviciátus, később csehszlovák terület lett. A papa egy évig bírta a noviciátust, utána jött az összeomlás, akkor följött Pestre, és hihetetlen nehéz körülmények között orvostanhallgató lett. Úgy végezte el az egyetemet, hogy sokat dolgozott mellette, és a szülők, szegények, támogatták, ahogy tudták. A nagybátyám közben ugye a premontrei rendben növekedett, pappá szentelték, és fölküldték Pestre a Pázmány Egyetemre magyar tanári szakra. Mindent kettévágott Trianon, nem csak a határokat. A Csehszlovák Köztársaság kezdetben rendkívül durva nemzetiségellenes politikát folytatott. Az a Csehszlovák Köztársaság, amelyik később valamelyest konszolidálódott, és a Horthy-rendszerrel szemben bizonyos fokig demokratikusabb is volt. De kezdetben nagyon agresszív volt, erről a szüleim sokat beszéltek. Többek között betiltották a magyar egyházi iskolákat. Akkor nagybátyám visszakerült már mint kész magyartanár. Horváth János irodalomtudósnak volt a tanítványa, jeles diplomát szerzett; mondogatta is, hogy ha nem jön Trianon, akkor ő tudós tanár lett volna a kassai gimnáziumban, és nem lett volna belőle költő. Na most, mivel megszűnt a kassai gimnázium, a rend felügyelete alá tartozó plébániákra helyezték el a tanárokat. Így került Mécs László Nagykaposra, Ungvártól nem messze, a határ közelében – akkor ugye Kárpátalja is Csehszlovákiához tartozott. 1920 és 29 között volt ott plébános, éppen ott futott föl az ő költői pályafutása. Utána áthelyezték a nagyobb Királyhelmecre, ami járási központ volt. Ott lett plébános,‍⁴ és akkoriban már országos híre volt. Na most, Mártoncsik Józsefből hogy lett Mécs László: a rendben, ahogy ez szokásos Szent Benedek óta, kapnak rendi nevet. A rendi neve lett László, és a Mécs az ő költői neve, így publikált.

Édesapád is a bátyja nyomán változtatott a családnevén?

Édesapám a 30-as évek derekán változtatott nevet, mert ő intézte Budapesten a bátyja ügyeit. Mécs László hihetetlenül népszerű lett, az egész országban ismerték. Járta a történelmi Magyarország városait, ahol nagyszabású szavalóesteket tartott, és elbűvölte a közönséget.

Ezt családi hagyományból magam is meg tudom erősíteni. Apám, aki nálad öt évvel volt idősebb, egykor a békési református gimnázium diákjaként szintén jelen volt egy ilyen esten, majd több híres, ott hallott Mécs-verset is élete végéig nagy lelkesen skandált. Így azt, amelynek refrénje így szólt: „E fiúkért valaki felelős!” A diákközönségtől nagy tapsot kapott. Ez valamikor a 40-es évek elején volt.

A 20-as évek végétől először Ungváron, majd Prágában szavalt. 1935–36-ban meghívták két alkalommal a Sorbonne-ra. Ott a francia irodalom kiválóságai előtt szavalt magyarul, Paul Valéry is ott volt, akit a legjobban megragadott.

Ez tehát azt jelenti, hogy ekkor már fordították is a verseit?

Igen, számtalan nyelvre. Kiosztották fordításban a verseit, de akkor is fantasztikus teljesítmény volt: ő ott magyarul elszavalta, elgesztikulálta a verseit, és felállva tapsoltak. Aztán 1944-ben megjelent Párizsban franciául a verseskötete.‍⁵ Az előszót Paul Valéry írta, akinek a verseit már itthon is ismerték. Többek között ezt írta: „Néhány évvel ezelőtt abban a meglepetésben volt részem, hogy saját szemeimmel láttam egy költőt… megismerkedhettem egy költővel… Azt akarom mondani, hogy láttam valakit és beszéltem valakivel, akinek első látása megragadott és belém sugallta egy léleknek a képét, amely mintha különösképpen a költészet számára lett volna teremtve, ha ugyan nem az alkotta ilyenné.” Ezt a magyar irodalom művelői nagyon rossz néven vették: egy vidéki, ráadásul szlovákiai papocska kikerül Párizsba, és ott elbűvöli őket.

Kikre gondolsz közelebbről? Illyésékre, a második Nyugat-nemzedékre?

Illyés keményen megtámadta, hogyne. Többen voltak. Illyésnek nagy baja volt, hogy ő, a kor költőideálja csak makogva tudta előadni a verseit a rádióban, a felolvasóesteken, és akkor jön egy jó kiállású költő, ráadásul elszakított területről, aki meglehetősen közérthetően, lelkesítően szaval, akinek a hatása alá kerül a közönség. Veres Péterre emlékszem még, de jóval később mások is felelevenítették ezeket a sikereit és elég keserű szájízzel. Riválist láttak benne, és tulajdonképpen mindenki haragudott rá. A baloldal úgy gondolta, hogy ez nem egy papnak a területe, és milyen alapon mer ő itt sikerekre szert tenni. József Attila is neheztelt rá, meg mások is. Idegen volt, ráadásul nem is ismerte ezeket a köröket, nem is törődött velük. Ott van például a Vád- és védőbeszéd című, nagyon kemény verse: bírálta a rendszert, és abban szerepelt az „E fiúkért valaki felelős” sor. Hihetetlen népszerű volt, a verseskönyveit tízezerszámra adták el. Az Athenaeum adta ki először. Ez a népszerűség bizonyos fokig káros is volt, mert a gyenge verseit is elő tudta adni. Egyszer viccesen mondtam neki, hogy a telefonkönyvet is el tudnád szavalni. Nagyon jó kapcsolatteremtő készsége volt, és egyszerűen el tudta bűvölni az embereket. Most nagyot ugrok: 58 után, a börtönévek után ismét az óbudai templomban prédikált, a vasárnapi nagymisét ő tartotta. Ezekre mindig hatalmas tömegek gyűltek össze, mert ő egy jó órát prédikált, ha nem többet. Aki jár katolikus misékre, az tudja, hogy ezek a prédikációk iszonyatosan unalmasak, ő viszont felvillanyozta a társaságot. Hihetetlenül színesen adott elő, és ugyanakkor igazán hitte is, amit mondott. Ő olyan pap volt, aki hitt is abban, amit prédikált.

De ez már egy másik történet, 45 utáni. Most a születésem környékén vagyunk, a magyarlakta Királyhelmec járási székhelyen Zemplén megyében, közel a határhoz, és ott a magyarok egyik vezéralakja volt Mécs László, a másik pedig anyai nagyapám, Lengyel László, a nemesi származású református ügyvéd, ráadásul járásbíróság volt ott, hat ügyvéd működött, akik közül öt zsidó volt, és a nagyapám volt a református egyházkerületi főgondnok. A felesége, Csécsy Irén, vármegyei nemesi család sarja, így az ő révén rokonom a „hírhedett” Csécsy Imre a radikális baloldalról. Anyám a háború előtti liberális törvények szerint katolikus volt, öccse pedig református. Plébános papköltő nagybátyám és nagyapám jó barátok voltak, az elszakított magyarság szószólói. A nagybátyám is jó viszonyt ápolt a zsidó közösséggel – elég jelentős zsidó közösség volt Királyhelmecen, és majdnem az egészét elpusztították a holokauszt ideje alatt. Szóval, a református egyházkerületi főgondnok és a katolikus plébános lettek a legjobb barátok. Nagyanyám akkor már ott élt, vezette a plébánia háztartását, és aggódtak a bűnös városba szakadt orvos fiuk miatt, és a nagybátyám pedig kiszemelte számára Lengyel László lányát, aki az én édesanyám lett később. Ő egy rajongó típus volt, és a református nagyapám a századelő liberális szokásai szerint reverzálist adott a katolikus nagyanyámnak, így lett édesanyám katolikus és a testvére, ifjú Lengyel László meg református. Ez akkor így volt rendjén.

Nagyszüleim hihetetlen szeretetben és békében éltek egymással. Ez a kor volt az, amikor bigott katolikus körökben járta az a szöveg, hogy a reformáció az az ördög kereszténysége. De Királyhelmecen ez a két oldal teljes mértékben összefonódott, tehát mai nyelven szólva nagyapám egy liberális mentalitású, de azért konzervatív indíttatású, sikeres ügyvéd volt. Anyámék mesélték, hogy amikor például a brnói Legfelsőbb Bíróságon tárgyalt, magyarul beszélhetett. Tehát azért voltak ott a liberális jogállamnak, ha nem is körvonalai, de nyomai. Korán, 1932-ben meghalt, az én születésem előtt egy évvel, szívrohamot kapott, összeesett és meghalt rögtön. Még el kell mondani azt, hogy a református nagyapám anyámat Svájcban egy apácaiskolában helyezte el, ahol német és francia nyelvet tanult, tanár szeretett volna lenni. Egy lelkes svájci katolikus misszionárius pap belelkesítette őt, hogy apáca legyen, és a Fidzsi-szigetekre menjen lepratelepekre apácának. Ezt ő szívvel-lélekkel vállalta, egy nagy rajongó lélek volt, és egy abszolút idealista. A nagyapámnak ő volt az egyetlen lánya, kétségbeesett ettől. Anyám 1912-ben született. Tizennyolc éves korában hazajött, az egri angolkisasszonyoknál folytatta a tanulmányait, és leérettségizett. Rendkívül éles eszű volt. Neki egyetemre kellett volna mennie, de ez a bizonyos fokig liberális és toleráns nagyapám azt mondta, hogy úrilányoknak nem való az egyetem. Az szegény lányoknak és zsidó lányoknak való. Ez volt a korabeli mentalitás. Anyámnak hihetetlenül nagy esze volt, fantasztikus tehetség volt, és itt elakadt. Ekkor került a képbe apám, aki Pesten élte a maga vidám, színes orvosi életét hadifogsággal, mindennel a háta mögött. A budapesti „fertőből” akarták az apámat kiemelni, aki akkor már az orvosi karrier útján járt. Az egyetem elvégzése után – hihetetlenül sok orvos volt Magyarországon – gondtalan gyakornokként az akkor nyílott János kórházi tüdőosztályra került. Életének egyik legszebb időszaka volt, mert bár rendkívül vékony gyerekként került oda, de immunizált volt a tébécével szemben. Nem kapott fizetést, cigarettát a betegektől kapott, szállást kapott, és ételt. Nagyon jó tüdőgyógyász lett belőle, később a MÁV-kórházba került a Podmaniczky utcába, ahol aztán főorvos lett, és az OTI (Országos Társadalombiztosító Intézet) rendelőintézetében is dolgozott. A kor nehéz körülményei között egészen jól felfutott orvosként, és tehetséges orvos volt, de a nagyanyám meg a nagybátyám Királyhelmecen aggódtak miatta, hogy a bűnös fővárosban mi lesz vele. Akkor elhatározták, hogy összehozzák anyámmal, ami sikerült is. Szegény anyám nem akart férjhez menni, mert ő azért nem tett le a Fidzsi-szigetekről, és mielőtt összeházasodtak volna, megeskette apámat, hogy ha egy éven belül nem születik gyerekük, mert a házasság a gyerekért van, akkor ő megy apácának a Fidzsi-szigetekre, és a papa azt mondta, hogy ő pedig akkor belép a ferences rendbe. Ez 1932-ben, a nagyapám halála előtt volt.

Nagyon sajnálom, hogy én nem tudtam a nagyapáimmal beszélni, egyikkel sem. Az egyik Trianon miatt halt meg, a másik szívrohamban, tehát nagyapák nélkül nőttem föl. Anyám és apám két nagyon különböző személyiség volt, ez rendkívül sok konfliktushoz vezetett. De mind a ketten nagyon vallásosak voltak, és a család egységéhez ragaszkodtak. Anyám mélyen vallásosan nevelt bennünket. Az anyai nagyapámék támogatták őket, az ügyvédék, akik Királyhelmecen az egyik legmódosabb házban laktak. Nagyon jól szituált család volt.

Az én megszületésem azért is megkönnyebbülést jelentett apámnak, mert különben be kellett volna mennie a ferencesekhez. Akkor már Budapesten éltek. A József körút 67.-ben béreltek egy lakást, ami korábban a holland konzulé volt. Ez annyiban érdekes, hogy egy elég reprezentatív lakás volt: ötszoba-hallos, nagy méretekkel, modern felszereléssel, például etázsfűtés volt benne. Közel a Corvin közhöz, a Pál utca mellett. Mikor olvastam A Pál utcai fiúkat, rögtön rohantam megnézni a grundot, de be volt építve. Ott éltek ők egészen a 70-es évek elejéig, akkor már nem bírták a nagy lakás rezsijét. De nagyon sok hányattatáson mentek keresztül, mert az 50-es években társbérletté kényszerítették, hármas társbérlet lett. De ez egy későbbi fejezet. Tehát ebben az időben a József körúti lakás nagyon elegáns volt, kultuszminisztériumi alapítványi ház, tele kultuszminisztériumi főtisztviselőkkel, alattunk lakott Ybl Ervin, Ybl Miklós unokaöccse, aki méltóságos úr volt, minisztériumi főtisztviselő, kulturális ügyekkel foglalkozott. Egyik szomszédunk is tisztviselő volt. Szóval, egy ilyen házban laktunk. Az utcai fronton voltak az előkelő lakások, és az udvari fronton voltak a szerényebbek. A földszinten volt a házmesterlakás, leghátul meg a viceházmester. A viceházmester kommunista párttag lett később, a házmester pedig nyilas.

Nagybátyám társadalmi élete eléggé kiterjedt volt, és ezt apám és anyám intézték itt Pesten. Tehát hogyha vacsorameghívások voltak, vagy valami kisebb összejövetelt tartott Mécs László, aki ilyen ügyekben teljesen járatlan volt, akkor azt a szüleim szervezték meg nálunk otthon. Akkor összenyitották a szobákat. Az egész nagyon elegáns és kicsit túlzó képet is mutatott. Na most emlékszem, nagyon sok notabilitás megjelent nálunk. A nagybátyámra nemcsak az apolitikusság volt jellemző, hanem a teljes mértékű ismerethiány. Királyhelmecen olyan kilenc-tíz éves koromban nyaraltam náluk többször is. Megjelentek például Királyhelmecen újságírók, valamit elmormogtak, hogy honnan jöttek. A nagybátyám oda se figyelt, bevitte őket, megkínálta pálinkával, borovicskával, egyebekkel, és az íróasztalán ott tornyosodtak a versek, meg a Vigilia, aminek ő a névleges főszerkesztője volt Sík Sándorral, és akkor ott „Laci bátyám, így meg úgy”, ebédre ott tartotta őket, és akkor kértek tőle verset. Odanyúlt, és valamelyik kéziratot odaadta. Nem tudta, hogy kik voltak ezek, nem tudta, milyen újságtól jöttek. Ennek tanúja voltam, kérdeztem tőle, hogy ezek kik voltak. Hát, nem tudja. Ezt nem akarják elhinni az irodalmárok, hogy ő egész egyszerűen nem törődött ezekkel a dolgokkal, tényleg ilyen lezser volt, de ez vezethetett oda, hogy Hitler-ellenes verset írt. Ki mert volna 1942-ben Hitler-ellenes verset írni, ahogy ő megírta az Imádság a nagy lunátikusért című versét?‍⁶ Ugyanígy A bányafüttyös válasza is közbotrányt okozott.‍⁷ Volt, hogy a rádióban lekeverték a szavalatát, mert szociális ostorozás volt – többek között „e fiúkért valaki felelős”, a Vád- és védőbeszéd versének refrénje, meg mások is. Sok rendkívül szociális tartalmú verse van. Nem tudták őt hova beskatulyázni, nem tudták elhelyezni, és ráadásul megfizette annak az árát, hogy ő nem poeta doctus, hanem poeta natus; elődjének Tinódi Lantos Sebestyént tartotta, hogy ő is megy, és a képzeletbeli lantjával az emberekhez szól. Miskolcon az IGE, az Írók Gazdasági Egyesülete rendezett egy pénzgyűjtő estet, és ott Mécs László volt a fő vendég, ő behozta a közönséget. Többen szerepeltek az esten, de Mécs Lászlóval kezdtek, és órákig nem engedték le a színpadról. Kiabálták, hogy „Mécs bácsi még, Mécs bácsi még!” Veres Péter leírja, hogy borzasztó, már elmúlt éjfél, és ez a – nem emlékszem pontosan a kifejezésre, hogy milyen pap – csinos pap, vagy valami önmaga-mutogató pap nem megy le a színpadról. Ugye ők is el akarták mondani a magukét. Akkor én mondtam neki, hogy mit írnak rólad, fölhánytorgatják ezeket a zajos nagy sikereket. Elmosolyodott, megvonta a vállát, és az mondta: „Tudod, eszembe jut egy régi anekdota, hogy az amerikás magyar hazajött, és a főtéren a Fekete templom előtt volt egy étterem a Fehér Ökörhöz. És az amerikás magyar a másik oldalon nyitott szintén egy éttermet, és azt is Fehér Ökörnek nevezte el. Vasárnap, mikor a miséről jöttek ki az emberek a templomból, akkor a két kocsmáros kiállt, és verték a mellüket, hogy én vagyok az igazi Fehér Ökör! Hát – azt mondja – verjék csak a mellüket.” Ilyen derűs lélek volt. Pedig nagyon sok sérelem érte őt. Ami szintén nincs feltárva. De itt még a 30-as években vagyunk, amikor összehozták a szüleim házasságát.

1933 őszén megszülettél te is. Utánad hányan még?

Még két gyerek születik, 1935 decemberében Bernadett nevű húgom. Szüleim előtte jártak Lourdes-ban, és akkor elhatározták, hogy ha lányuk születik, Bernadett lesz. Mélyen vallásosak voltak apai és anyai ágon is. A mama ugye rajongó típus volt. A papa gyakorló orvosként rengeteg szörnyűséget látott. Nagyon jó orvos volt, a barátai és orvos barátai között ott voltak a kor hírességei, és a nagybátyám révén a keresztény-katolikus értelmiségnek vagy kurzusnak a vezető rétegével is voltak kapcsolatai. Ennek következtében – ugye mindig megkérdezték, hogy milyen alapon lép ő fel Mécs László érdekében, ezért – a nevét Mécs-Mártoncsik Imrére változtatta. A Mártoncsikot megtartotta, mert mint orvost, így ismerték őt, akkor már ő egy ismert orvos volt. 1937 után pedig elhagyta a Mártoncsikot, és dr. Mécs Imreként működött tovább.

1940-ben született Klára húgom. A szüleim között a kapcsolat romlott, ezért nem született több gyerek. Mindkét szülőmet nagyon szerettem, és nagyon becsültem az értékeiket, ugyanakkor már gyerekkoromban éreztem, hogy nem összevalók. Anyám rajongó volt, hitt az ideálokban, Kantot olvasott, és németül citálta, a papa meg egy hús-vér orvos volt, aki benne élt a pesti életben, és a kórházakban a legszegényebb emberekkel találkozott. A József körút volt akkor a Józsefvárosban a két civilizáció határa, és a József körút másik oldalán, a belvárossal szemközti oldalán, ott bizony megjelent már a mélyszegénység. Apa mint orvos hozzájuk járt. Megint egy anekdotikus dolog: a papa nagyon szórakozott volt, és mikor ment a betegeihez, akkor az orvosi táskán kívül szinte mindent otthagyott: kalapját, sálját, kalucsniját, boternyőjét. A táskát nem, azt soha. És én a rendelés után nemegyszer végigjártam a helyeket, ahol járt (később körzeti orvosként is működött), és ezeket összeszedegettem. Ott találkoztam a betegeivel, akiket ellátott. Már a halála után a Körúton sétáltam, és odajött egy fiatalember, és mondta, mennyire sajnálja, hogy apám meghalt, merthogy amikor az édesanyja tüdőgyulladásban egy picike lakásban a Kisfaludy utcában betegeskedett, és apám tyúklevest írt elő neki, az édesanyja odavolt, hogy hát honnan vegyen tyúklevest? És akkor apám kirakta oda a pénzt, ami a zsebében volt. És ezt sem mondta el, otthon ezt nem tudtuk.

Szóval a két embert külön-külön szerettük, de ők sokszor nem értették meg egymást. 45 után aztán a viszontagságok és a nehézségek, meg az 56 utáni események összehozták őket, és a végén már valóságos Philemon és Baucisként éltek. Anyám élete végéig érezni lehetett, hogy fáj neki, hogy nem mehetett egyetemre, és nem volt elég erős, hogy ezt kiharcolja. Rengeteget olvasott, a könyvekből éleseszűen, pontosan idézett, németül, franciául, magyarul, és ugyanakkor foglalkoztak Mécs László pályájával is. Sokszor összevitatkoztunk otthon, mert én József Attilát jobban kedveltem, és akkor ezen a mamával rettenetesen összeugrottunk. Idősebb koromban kezdtem szeretettel gondolni nagybátyám költészetére. Ez a rendkívül nagy siker érdekes módon engem, a közeli családtagot óvatosságra intett. Ráadásul tízéves koromtól kezdve megindultam természettudományos irányba. Engem az elektromosság lenyűgözött. Tizenegy éves koromban már rádióamatőr voltam, és ez egy csoda volt. Az egész szakma egy csoda, de ez egy másik kérdés.

Akkor hát beszéljünk erről: szeretném, ha felidéznéd a kisgyerekkori emlékeidet. Az otthon légkörét a nálad két évvel fiatalabb húgoddal, majd jóval később születik a második.

Emlékszem, hogy a tüllfüggöny mögül kinéztem a Körútra. A Körúton a legnagyobb zajt a villamos jelentette, a hatos villamos csörömpölése, ami akkor az út szélén ment.

Hányadik emeleti volt a lakásotok?

Második emeleti. A ház lakóit az ostrom alatt ismertük meg igazán, a pincében, 1944 végén. Egy ilyen előkelősködés volt addig ott, az első emeletig vörös szőnyeg volt, rézrudakkal leszorítva. A második emeletig is még kényelmes volt a lépcső, utána már rosszabb.

Lift volt a házban?

Volt, de a cselédek nem használhatták.

És cselédlépcső?

Nem volt cselédlépcső, de a főúri házakban általában volt. Én például egész fiatal koromban felháborodtam ezen, hogy a cselédek dolgoznak, ők cipelik a holmikat, a bevásárlókosarakat, az egész cselédlét ellen lázadtam, hogy micsoda dolog ez. Két „személyzetünk” volt, és egy fräulein, akit a családon belül örököltünk. Egy apró termetű bécsi hölgy, akinek Elizabeth volt a neve, de én ezt nem tudtam kimondani, és Lalinak neveztem.

Veletek is lakott?

Velünk is lakott, nagy lakás volt. Volt egy gardrób, ott aludt a domestic, a Rozálka nevű hölgy Tokajból. Tehát ketten voltak, és volt még egy asszisztensnő is, mert a papa rendelt otthon is minden második nap. Ez egy úri középosztálybeli, vagy ahogy mondták, keresztény úri középosztálybeli élet volt. Amikor megszülettem, és már eszmélni kezdtem, bizonyos jómódban éltünk, de korábban voltak olyan időszakok, amikor a papa albérletekben lakott, meg egyéb helyeken. Egyetemista korában a Práter utcában volt egy nagy lakás, ahol a tulajdonosnak rengeteg betegsége volt, és hat-nyolc orvostanhallgatónak adott szállást annak fejében, hogy őt gyógykezelik. Itt lehet látni a két szülő neveltetése közötti különbséget. A mama ugyan Csehszlovákiából, mégis sokkal jobb társadalmi szituációból jött, míg a papa itt a saját erejéből lett kiváló orvos egy olyan területen, ami tele volt nyomorúsággal, szerencsétlenséggel. Az orvostudomány akkor sok mindent nem tudott meggyógyítani. Ő a morbus hungaricusnak, a tüdőbetegségnek volt a specialistája. Igazán jól a MÁV-kórházban érezte magát, mikor odakerült, ott is a belgyógyászaton dolgozott, főorvos lett. Tehát két különböző világból jöttek – ami összekötötte őket, az a mély vallásosság volt.

A Jézus Szíve-templomba jártunk, az ott volt a közelünkben, a Mária utca és a József utca sarkánál. Akkoriban még ugye általában gyalog jártunk, meg villamossal. Az autóbusz luxus volt, még nekünk is. Külön jegy volt az autóbuszra, és nagy élmény volt, mikor busszal mentünk. És akkor még működtek a kávéházak. A Baross utca és a Körút mind a négy sarkán kávéház volt, és az Üllői út és a Körút minden sarkán is kávéház volt. És ha kicsit továbbmentünk a József utcához, ott is volt egy kávéház. Mai ésszel ezt nem lehet elképzelni, amikor alig van étterem például a Körúton. Bezártak, és bankok lettek a helyükben, meg mások, lottózók például. Az Oktogonon is étterem volt valamennyi sarkon. A Bodó kávéházat Bodó Adolf alapította, és alapított egy mozit, és saját magáról Bodográfnak nevezte el. Ez a Bodográf közvetlenül mellettünk volt. A ház pillérei miatt nem lehetett nagyobb termet csinálni, két kis terem volt, és volt egy étterem is. Oda jártunk titokban a húgommal, a Bodográfba. Az első sorba vettünk jegyet, mert az volt a legolcsóbb, és a cowboyfilmeknél majdnem kifordult a nyakunk, ahogy néztük a filmet. A Bodográf mozi névváltozásai a korokat is leírják.‍⁸

Más kisgyerekkori élmények, barátságok még iskola előtt vagy kisiskolai éveidben?

Óvodába nem jártunk, mert volt fräulein, a Lali. A Lali osztrák származású volt, nagybátyám egyik versében említ engem és őt. Rendkívül szigorú fegyelmet tartott. A Lali tizenegy évig volt nálunk, a papa minden hónapban kirúgta. Este nyolckor lámpaoltás volt a gyerekszobában. A papa hazajött a rendelésből vagy a betegektől, és negyed kilenckor be akart menni megpuszilni minket. A Lali odaállt, és mondta, „csak a testemen keresztül”. Akkor kirúgta a Lalit a papa, de nem tartott sokáig a haragja. Viszont rend volt. Derék nő volt a Lali… …

Képek, dokumentumok

Édesapjával, dr. Mécs Imrével és húgaival, Dettivel és Klárival. Alsóörs, 1941. nyár

Igazolványkép a katonakönyvben, 1956

Első közös kép Magyar Fruzsinával, 1985. október

Hegedüs László és Mécs Imre felolvassa a kivégzettek névsorát. 301-es parcella, 1988. június 16.

Hősök tere, 1989. június 16., Mécs Imre beszédéből: „ugyanúgy fogjátok meg egymás kezét, mint 56. október 23-án…”

Jegyzetek

1
1981 decemberében az egyre erősödő ellenzéki szakszervezeti mozgalom, a Szolidaritás megfékezésére Lengyelországban bevezették a hadiállapotot (a magyar köznyelv a kor hivatalos, eufemisztikus megfogalmazása szerint szükségállapotként emlegette).

2
89:56. Ötvenhatosok a rendszerváltásról. Az Oral History Archívum életútinterjúiból Nagy Piroska 1988–89-es fényképeivel, szerk. Molnár Adrienne, Budapest, 1956-os Intézet, 2009.

3
Mécs László: Életem regénye. Gyermekkor. Kézirat, MTA KIK Kt Ms 10.585/2.

4
1929 és 1944 között.

5
Ladislas Mécs: Poèmes choisis, Paris, Émile-Paul Frères, 1938.

6
Vigilia, 1942. január, 1.

7
Az 1938 novemberében röpiratként megjelent vers válasz Sztranyavszky Sándor képviselő parlamenti beszédére, amelyben a visszatért felvidékieket „Beneš-magyaroknak” nevezte.

8
VIII., József körút 63., 1910-től Bodográf, 1942–1944-ig Baross mozi; 1945-től 1951 végéig a Györffy Kollégium mozijaként ismét Bodográf, majd 1988 augusztusáig Bányász mozi. 1989 tavaszán Graffiti mozi néven nyitott újra. 1999-ben végleg bezárt.

Tartalom

Előszó

Első beszélgetés

Második beszélgetés

Harmadik beszélgetés

Negyedik beszélgetés

Ötödik beszélgetés

Hatodik beszélgetés

Hetedik beszélgetés

Nyolcadik beszélgetés

Kilencedik beszélgetés

Tizedik beszélgetés

Tizenegyedik beszélgetés

Tizenkettedik beszélgetés

Tizenharmadik beszélgetés

Tizennegyedik beszélgetés

Tizenötödik beszélgetés

Tizenhatodik beszélgetés

Tizenhetedik beszélgetés

Tizennyolcadik beszélgetés

Tizenkilencedik beszélgetés

Képek, dokumentumok

Jegyzetek

Névmutató

Magyar Fruzsina és Mécs Anna köszönetet mond Schmal Alexandrának a gondos és alapos szerkesztői munkáért és a gazdag jegyzetanyag összeállításáért, a kiadó pedig a jegyzetek elkészítésében nyújtott segítségéért Darvasi Piroskának, Eörsi Lászlónak, Kőrösi Zsuzsannának, Mink Andrásnak, Molnár Adrienne-nek, Nóvé Bélának, Nyáry Krisztiánnak, Papp Istvánnak, Péteri Lórántnak, Petrás Évának és Szakolczai Attilának.

A kiadást a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

A kiadás alapját képező interjú jelenleg a Veritas Történetkutató Intézet és Levéltár Oral History Archívumban van.

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 600 5
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL