Fordította

Pék Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ashley Flowers: All Good People Here

Copyright © 2022 by Ashley Flowers

Published in the United States by Bantam Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

All rights reserved

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2023

© Next21 Kiadó, 2023

Borítóterv © Ella Laytham

Borítókép © Getty Images, Trevillion Images

ISBN 978 615 641 459 5

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Tegyi Tímea

Előkészítés Bérci Ágnes

Ebook Hársfai László

Korrektúra Harrach Judit

Az összes Crime Junkie-rajongómnak

EGY
Krissy, 1994

Az Indiana állambeli Wakarusa lakói gyorsabban szőtték a pletykát, mint a pók a hálóját. Minden alkalommal, amikor a közösségből valaki olyasmit művelt, amit nem kellett volna – amikor Abby Schmuckerst rúzslopáson kapták a filléresboltban; amikor a Becker gyerek otthagyta a 4–H önkéntesklubot; amikor Jonah Schneider elaludt és horkolt a templomban –, a wakarusai pletykások hevesen csattogtatták az állkapcsukat, olyan alaposan megrágták az adott falatot, hogy mire végül kiköpték, az Igazság felismerhetetlenné torzult, belevetemült a Történetbe. És mivel Wakarusa lakói templomba járó, törvénytisztelő, Istenfélő (bizony, nagy I-vel) népek voltak, a Történetet mindig édes gyöngyök díszítették, hogy tompítsák a kellemetlen éleket: Egyem a szívét, de… Imádkozni fogok értük, mert hallottad, hogy…? Uram, irgalmazz lelküknek!

Krissy Jacobs abszolút tisztában volt Wakarusa pletykamalmának erejével már azelőtt, hogy minden megtörtént volna, ezért is kerülte szorgalmasan annak őrlőköveit. Minden vasárnap elment a templomba, lányát rózsaszínbe, fiát kékbe öltöztette, a megfelelő cipőt viselte, és gondoskodott arról, hogy a férjén megfelelő nyakkendő legyen. Nem azért, mert azt hitte, hogy bármit is számít. Egyszerűen azért, mert olyan sok vesztenivalója volt. Eredetileg nem ilyen életet – család, farm és ház – szeretett volna magának, egyáltalán nem ilyet, viszont ez is több volt annál, mint ami korábban jutott neki, ezért aztán két kézzel kapaszkodott bele.

Azon a napon, amikor végül minden kicsúszott az ujjai közül, Krissy az ébresztő csörgésére kelt hajnali ötkor, mint minden reggel, amióta gazdafeleségként élt. Csendesen kikászálódott az ágyból, hogy ne zavarja Billyt, bár az ébresztő neki is szólt. Aztán kilépett az elsötétített hálószobából, és a régi falépcsőn elindult le, a konyhába.

Már azelőtt észrevette az írást a falon, hogy lelépett volna az utolsó lépcsőfokról. A lélegzet szinte kiszakadt a tüdejéből. Jókora vérvörös betűkkel három szörnyű üzenetet firkáltak a konyha falára: KIBASZOTT CSALÁD… A RIBANCNAK ANNYI… ÚGY KELL NEKTEK.

Krissy szíve hevesen, fájdalmasan kalapált a bordái alatt. Az első gondolata – bizarr és önreflexív gondolata – az volt, hogy a szavak olyan… tolakodóak ezen a régi, de érintetlen fehér falon, ebben az öregedő, de még mindig patinás konyhában. Azok a csúnya, erőszakos szavak nem illettek az aranyos kis Wakarusába, amelyet jóságos, jámbor emberek laktak. Krissy pontosan tudta, hogy ha a város ezt megneszelné, ezek a szavak életük végéig megpecsételnék a családja minden tagját.

Remegve állt az alsó lépcsőfokon. Bár a nap még nem kelt fel, és a fejét mintha köd lepte volna, annyit felfogott, hogy ezek a szavak valami szörnyűséget jeleznek. A RIBANCNAK ANNYI, olvasta Krissy ismét, és ezúttal szégyen vegyült a pánikba. Itt valami borzalmasan nagy baj történt, és ő csak arra tud gondolni: Mit fognak szólni a szomszédok?

KETTŐ
Margot, 2019

Margot leparkolt a járdaszegélynél Luke nagybátyja háza előtt, leállította a motort, és hátradőlt az ülésen. Az utasoldali ablakon keresztül felnézett a hetvenes évekbeli, ranch-stílusú házra, és testét rettegés bizsergette meg. Noha Wakarusában nőtt fel, húsz éve nem töltött itt egyetlen éjszakát sem. Tizenegy éves kora óta.

Margot szülővárosát eredetileg Salemnek hívták, de az 1850-es években megváltoztatták a nevet, nehogy bárki összetévessze a másik indianai Salemmel. Az etimológia a történelem ködébe veszett, ám a néphit azt tartotta, hogy az indián Wakarusa szó azt jelenti: „térdig a sárban”. Margot a régi és az új nevet is elképesztően találónak érezte. Az egyik ártatlan lányok meggyilkolását idézte fel, a másik homályosan arra célzott, milyen nehéz innen elmenni. Bár Margot számára ez a sár sokkal inkább tűnt futóhomoknak. Minél jobban küzdesz ellene, annál inkább lehúz. Évekig azt hitte, hogy sikerült megszöknie, és most mégis itt van, visszatért.

Margot szíve azonban nem csupán a város miatt vert most hevesebben. Sokkal inkább aggasztotta az a kérdés, hogy a bácsikája melyik énjével találkozik ma este. A régivel vagy a beteggel?

Nagy levegőt vett, majd a hátsó ülésről felkapta a táskáit, és elindult a házhoz vezető ösvényen. A bácsikája tornácán drótketreces izzó világított hunyorgó, sárga fénnyel. Az izzónál verdeső molylepkék susogása az itt töltött gyermekkori nyarakat juttatta Margot eszébe: hosszú, forró napokat, amikor állandóan lehorzsolta a térdét, a lábszárát meg összekaristolta a kukoricatábla. Felemelte az öklét, és bekopogott.

Egy pillanat múlva tolóretesz koppanását hallotta, majd az ajtó lassan, nyikorogva kinyílt. Résnyire. Margot mesterkélt mosolya elhalványult.

– Luke bácsi?

Az ajtónyílás sötét résén keresztül próbálta megállapítani, mekkorát változott a nagybátyja, mióta utoljára látta. Az eltelt hónapok alatt a ráncok mintha mélyültek volna az arcán, a sötét haja szokatlanul ziláltnak tűnt. Egy dolog azonban nem változott: azt a vörös kendőt viselte a nyakában, amit Margot adott neki karácsonyra huszonöt évvel ezelőtt.

Bácsikája tekintete az arcát fürkészte.

– Rebecca?

Margot nyelt egyet. Noha csak felületesen, a rövid barna haja és az átlagos testalkata miatt hasonlított nagybátyja néhai feleségére, hozzászokott, hogy Luke a másik nő nevén szólítja. Ennek ellenére minden alkalommal rosszul esett neki.

– Margot vagyok, emlékszel? Az unokahúgod… Adam lánya. – Ettől mindig összerándult a gyomra. Az Adam lánya egyáltalán nem fejezte ki azt, hogy Luke sokkal inkább az apjaként viselkedett, mint az igazi apja valaha is. Az unokahúg nem árulta el azt, hogy a néhai felesége mellett Luke őt szerette a legjobban, mint ahogy ő is Luke-ot. De jobb szerette kicsiben kezdeni, megmozgatni Luke memóriáját, és a többi általában jött magától.

– Margot… – A nagybátyja úgy mondta ki a nevét, mintha először ejtené ki ezt a két szótagot.

– Ez a nevem, de általában kölyöknek hívsz – segített Margot vidám, nyugodt hangon.

Luke pislogott egyszer, kétszer, majd végül kitisztult a szeme, mintha valaki bement volna, hogy kézzel lerántsa a régi pókhálókat.

– Kölyök! – Kinyitotta az ajtót, és szélesre tárta a karját. – Istenem, hát itt vagy! Mi tartott ilyen sokáig?

Margot kipréselt egy nevetést, miközben belevetette magát a bácsikája karjaiba, de a torka elszorult. Soha nem fogja megszokni a félelmet, hogy ez a személyiség előbb-utóbb teljesen eltűnik.

– Sajnálom, kölyök – mondta Luke, amikor elengedték egymást. – Öregszem, elfelejtek dolgokat. – Hanyagul mondta, mintha ugyanolyan ártalmatlan dolog lenne elfelejteni a családtagokat, mint elhagyni a lakáskulcsot, de a szemét szégyen árnyéka sötétítette el.

Margot legyintett. – Semmi gond.

– Hogy vagy? Mesélj! Jaj, hadd segítsek azokkal a táskákkal.

Margot tiltakozni akart, de Luke már kapta is fel a csomagjait. Lehet, hogy az agya mindössze ötvenévesen már kezdte cserben hagyni, az ereje azonban nem. Ahogy hátat fordított, Margot tekintetével lopva körbepásztázott bácsikája szűk kis otthonában, és elfacsarodott a szíve. Először járt itt azóta, hogy Luke felesége, Rebecca az előző évben meghalt mellrákban, és most megrohanta a bűntudat, amiért nem jött hamarabb. A nappaliban ferde újságtornyok álltak szanaszét, a dohányzóasztal ki sem látszott a koszos tányérok meg poharak alól, és még a bejárati ajtóból is látta, hogy porréteg borítja a beépített könyvespolcot és a régi tévét. A jobbra nyíló konyha még ennél is sokkal rosszabb állapotban volt. A mosogatót és a pultot zsúfolásig megtöltötték az imbolygó edényhalmok, a csészékre rápakolt tálak, és mindenre ételmaradékok keményedtek. A legnyugtalanítóbbnak a vezetékes telefon mellett összegyűlt tablettásüvegeket találta. Lehetett minimum tíz-tizenkettő, néhány üresen hevert, néhány felborult. Az egyik nagy üveget különféle tabletták töltötték meg, kerek fehérek keveredtek hosszúkás halványzöldekkel. Margot kíváncsi lett volna, ebből mennyi vezethető vissza a diagnózisra, és mennyi arra, hogy friss özvegy.

– Jézusom, neked aztán van cuccod, kölyök – jegyezte meg Luke a táskák súlya alatt. – Mintha beköltöznél.

Margot rápillantott, hogy ez vicc volt-e – végül is tényleg beköltözik –, de Luke szeme pajkosan csillogott. Erre Margot könnyedén felnevetett.

– Ismersz. – Aztán, amikor Luke nem mozdult, a folyosó végén lévő ajtó felé biccentett. – Reméltem, hogy a dolgozódban elalhatok.

Luke összerázkódott, mintha most kapna észbe, és bólintott.

– Persze, hogyne.

Margot nagynénje és a nagybátyja nem igazán használták a dolgozószobát, mivel mindketten South Bendben dolgoztak, Luke könyvelőként, Rebecca pedig félállásban egy múzeumban. Házasságuk első tizenöt évében a szoba vidám sárga volt, a sarokban egy örökké üres kiságy állt. Aztán, amikor Rebecca betöltötte a negyvenet, és feladta a reményt, szürkére festette a falakat. Vásároltak egy íróasztalt meg egy futont, és Margot tudomása szerint a szobát csak a nagybátyja használta, aki lefekvés előtt néha szeretett pasziánszozni a számítógépen.

A szoba látványától Margot-nak összeszorult a mellkasa. Világos volt, hogy a nagybátyja a tiszta pillanataiban elkezdte előkészíteni a helyet az ő látogatására, bár úgy tűnt, a legtöbb feladatot félbehagyta. A futon ki volt húzva, a gumis lepedő három sarka beakasztva. Mellette a padlón két csupasz párna hevert. Neki kell majd előkotornia valahonnan takarót meg párnahuzatot.

– Tökéletes. Köszönöm, Luke bácsi. – Habozott. – Egyenesen az irodából vezettem idáig, szóval éhen halok. Te ettél már?

Miután felmérte nagybátyja hűtőszekrényének tartalmát – többnyire fűszerek, többnyire lejárt szavatosságúak –, elugrott egy pizzáért Wakarusa egyetlen pizzázójába, aztán leültek a konyhaasztalhoz egy-egy pohár csapvízzel és a pizzaszelettel, amit tányér helyett papírtörlőre tettek, mert nem akadt tiszta edény. Az elmúlt hónapok telefonhívásaiból Margot megtanulta, hogy mostanában úgy tudnak a legjobban beszélgetni, ha ő viszi a szót, ezért minden harapás között beszélt, közben pedig sóvárogva gondolt azokra a nem is olyan régi napokra, amikor a nagybátyjával órákig el tudtak diskurálni.

– Még egyszer köszönöm, hogy itt maradhatok – mondta, és lopva Luke arcára pillantott. Valójában azt akarta mondani: Tudod, miért vagyok itt? Emlékszel a diagnózisodra? Hogyan birkózol meg az egésszel? De valahányszor bármit felhozott a betegséggel kapcsolatban, Luke hangja megkeményedett. Margot felismerte az alatta megbújó érzelmet: a nagybátyja elméje kezd megbomlani, pedig még elkeserítően fiatal ehhez, csak ötvenéves, és ez megrémiszti Luke-ot. Ezért aztán Margot kertelt. Amikor elhatározta, hogy beköltözik, azt mondta Luke-nak, hogy szüksége van környezetváltozásra, egyúttal közelebb akar lenni hozzá, és hogy az „új rugalmas munkarend”-je ezt most lehetővé teszi, ami ebben a formában nem volt teljesen igaz.

– Még szép – mondta Luke, a pizzájára szegezve a tekintetét. – Tudod, hogy bármikor szívesen látlak.

– És ne feledd, hogy örömmel segítek, szóval, ha szükséged van bármire…

Luke elmosolyodott, de feszes mosoly volt.

– Köszönöm, kölyök.

Margot nyitotta a száját, hogy mondjon még valamit, de Luke máris témát váltott:

– Hé, hogy van Adam? És anyukád?

Margot elfojtott egy sóhajt. Egyik kényes témáról egy másikra ugrottak, és fogalma sem volt, mit mondjon vagy ne mondjon. Hat hónappal ezelőtt egy pillanatig sem habozott volna elmondani az igazat a bácsikájának a testvéréről… vagy bármi másról. De a diagnózisa után Luke törékenynek tűnt, és Margot alaposan utánaolvasott a betegségnek, ezért tudta, hogy ez a törékenység hangulatingadozásokhoz és kitörésekhez vezethet. Eddig csak néhányszor történt ilyen, akkor is telefonbeszélgetés közben, de megijesztette a gondolat, hogy Luke elveszíti a fejét.

– Hát…

– Még mindig egy mogorva piás, aki nem hajlandó segítséget kérni?

Margot meglepett nevetésben tört ki.

– Ugyan már, lehet, hogy elmegy az eszem, de azt nem fogom egykönnyen elfelejteni – mondta Luke, mire Margot még jobban nevetett.

Nem mintha bármi vicceset talált volna abban, hogy az apja jobban szereti a whiskyt, mint egyetlen testvérét és az egyetlen lányát, de ez volt az a Luke bácsi, aki hiányzott neki. Az egyetlen ember ebben a műmájerekkel teli városban, aki mindig igazat mond. Az az ember, aki megérti őt, anélkül, hogy magyarázkodnia kellene. Az az ember, akinek a humorérzéke abszolút passzol az övéhez, aki egyszer annyira megnevettette ivás közben, hogy az üdítő kijött az orrán. Ráadásul az apja szeretetének hiánya, vagy akár az anyjáé, nem volt újdonság Margot számára. A gyerekkori otthonát üvöltözések és viták töltötték meg, amiket elhajított és a falon széttört poharak csörgése központozott. Ezért került olyan közel Luke-hoz. Iskola után mindennap a nagybátyja házához sétált, nem pedig a sajátjukhoz. Hétvégén ott töltötte az éjszakát. Be is költözött volna hozzá meg Rebeccához – sokszor felajánlották –, de az anyja folyton amiatt aggódott, hogy mit szólnak az emberek.

Ugyanígy reagált néhány héttel ezelőtt is, amikor Margot telefonon elmondta neki, hogy visszaköltözik Wakarusába.

– Mit fogsz mondani az embereknek, amikor megkérdezik, miért jöttél vissza? – kérdezte az anyja.

– Hogy érted? Megmondom nekik az igazat: Luke-nál fogok lakni, hogy segítsek neki.

– Ez nem tartozik senkire, Margot. Egyébként apád szerint nem lehet olyan rossz a helyzet. Luke az öccse, fiatalabb nála.

– Honnan a fenéből tudná apa? Mikor beszéltek utoljára? 2010-ben?

– Ha tényleg ennyire aggódsz, miért nem fogadsz fel egy nővért, vagy valami? Ne menj vissza abba a szomorú kisvárosba, ahol az a szörnyűség történt.

Margot elvette a mobilt a fülétől, és hitetlenkedve nézett a képernyőre.

– Nővért? Mégis miből?

– Jézusom, Margot. Néha olyan nehéz a felfogásod. – Amikor folytatta, pihegő hangon beszélt, mintha az egész dolog nem lenne méltó hozzá. – Jó állásod van. Biztos vagyok benne, hogy kitalálsz valamit.

Most Margot azt mondta Luke-nak:

– És anya ugyanolyan, mint mindig. Egy másik világban él.

Luke horkantott.

– Most éppen mit gondol Bethany?

– Azt hiszi, hogy milliomos vagyok, mert egy újságnak írok.

– Várjunk csak. Te nem vagy milliomos?!

Margot elvigyorodott.

– Egyébként hogy megy az újságírás?

Margot leszegte a tekintetét.

– Jól, köszi. –  Utált titkolózni a nagybátyja előtt, ugyanakkor azt a gondolatot sem bírta elviselni, hogy Luke bűntudatot érezzen olyasmi miatt, amit nem tud irányítani. Nem mondhatta meg neki, hogy a munkája már hat hónapja megszenvedi azt, hogy gondolatban Wakarusában van ővele, ahelyett, hogy Indianapolisban dolgozna a lapnál. Nem mondhatta meg neki, hogy a szerkesztője milyen kelletlenül engedélyezte a távoli munkát.

– Klasszul, komolyan – tette hozzá ezúttal vidámabban.

De amikor felnézett, látta, hogy a nagybátyja furcsán pillant rá. Tekintete a kezében tartott pizzaszeletről Margot arcára ugrott, a homlokán elmélyült egy ránc.

– Rebecca?

Margot nyelt egyet.

– Én vagyok, Luke bácsi. Az unokahúgod, Margot.

A nagybátyja egy pillanatig pislogott, majd kitisztult az arckifejezése, mosoly terült szét az arcán.

– Kölyök! Nagyon örülök, hogy itt vagy!

– Igen – bólintott Margot –, én is.

Aznap este, miután Luke lefeküdt, Margot addig mosogatott, amíg a mosogató egyik fele ki nem ürült, aztán leült a konyhaasztalhoz, és listát írt. Le kell másoltatnia Luke kulcsát, és rendszerezni a gyógyszereit. Rendbe kell tennie a konyhát meg a nappalit, feltankolni vécépapírral és papírtörlővel, mert mindkettő majdnem elfogyott. Olvasta valahol, hogy ha címkéket ragaszt a dolgokra, például kiírja, hogy mi van a konyhaszekrényekben, az segít Luke-nak eligazodni a házban, amikor az emlékezete cserbenhagyja, úgyhogy ezt is meg akarta csinálni. Ráadásul a Wakarusába költözés miatt kábé egy heti munkával lemaradt, és muszáj volt kipréselnie magából néhány olyan cikket, ami úgy-ahogy olvasható. Felvette a teendők listájára, hogy Végezd a munkádat! Aztán az aljára írt magának egy emlékeztetőt, hogy hívja fel az albérlőt, akit az indianapolisi lakására talált. Amikor utoljára beszéltek, a pasas nyugtalanítóan mismásolt, neki pedig szüksége volt rá, hogy beköltözzön és kifizesse az első bérleti díjat. Különben egy teljes havi bérleti díjjal tartozna egy olyan lakásért, ahol már nem is lakik. Már a lista puszta látványától is elfáradt, de úgy gondolta, másnap több ideje lesz.

Másnap azonban a várost teljesen felajzották a történtek – a hír viharfelhőként száguldott végig Wakarusán –, és nehéz volt bármit is elintézni.

Margot először másnap reggel, a gyógyszertárban vette észre, hogy valami nem stimmel. Néhány perccel korábban hagyta ott Luke-ot, aki egy csésze kávét dajkált és azt a keresztrejtvénykönyvet fejtette, amit ő hozott neki Indianapolisból, mert azt olvasta, hogy a keresztrejtvény segíthet megőrizni a memóriát. Az üzlet ajtaja feletti csengő jelezte az érkezését, és noha nem volt senki a pult mögött, amikor belépett, feltételezte, hogy hamarosan felbukkan a gyógyszerész. A pult mellett állt, szórakozottan babrálta az oda kitett köhögéscsillapító cukorkák zacskóit. Valahonnan hátulról tévé elmosódó hangját hallotta.

– Elnézést... – szólalt meg, amikor egy perc elteltével sem jelent meg senki. – Helló... – Várt. Továbbra sem történt semmi. – Hel-ló!

Végre mozgást hallott hátul, majd egy férfi feje bukkant ki az egyik polc mögül.

– Ó! – mondta, és a nyakában láncon lógó szemüveg után nyúlt. Az orrnyergére helyezte, hunyorgott, majd odasietett. – Elnézést. Teljesen belefeledkeztem a hírekbe, tudja. Szörnyű, ami történt, nem igaz? – De mielőtt Margot válaszolhatott volna, hátrarántotta a fejét, mintha igazából most venné észre. – Nem gyakran látok itt ismeretlen arcot.

Margot elmosolyodott.

– A bácsikám receptjeiért jöttem. – Előrehúzta a hátizsákját, hogy a zsebéből kivegye a két narancssárga üveget. Korábban átnézte a Luke által felhalmozott mindenféle gyógyszeresüvegeket, és megkönnyebbüléssel konstatálta, hogy a legtöbbjük ugyanarra a gyógyszerre vonatkozik, csak más hónapban kapta. Az összeset hozzá tudta rendelni három jelenlegi recepthez, amelyek közül kettőt kellett pótolni: az egyik sztatinnak tűnt, egyet a vérnyomásra írtak fel, egyet pedig a vércukorszintre.

– Ki a bácsikája? – érdeklődött a gyógyszerész.

Margot a pultra tette a két üveget.

– Luke Davies.

A férfi szemöldöke magasra szökött.

– Maga Luke és Rebecca unokahúga? Akkor maga Margot.

Az arckifejezése inkább kíváncsi volt, mint barátságos, Margot mégis mosollyal viszonozta.

– Az vagyok.

– Nagyon sajnálom a nagynénjét, drágám. Az a rák olyan gyorsan elvitte. És ezer éve nem láttam a szüleit. Jó emberek, az biztos, jó emberek. Hogy vannak?

Margot mosolya feszesebb lett, de csak egy kicsit. Attól a pillanattól fogva tudta, hogy ez bekövetkezik, amikor úgy döntött, hogy visszaköltözik: a bizonytalan pillantás Luke és Rebecca miatt, a szülei miatti hízelkedés. A szülei ízig-vérig wakarusai lakosok voltak egészen addig a pillanatig, amíg el nem költöztek látszólag az apja izgalmas új munkája miatt Cincinnatibe, de valójában azért, hogy rehabra mehessen, ami sajnos nemhogy nem segített, de az apja még sértődékenyebb és mogorvább lett, mint korábban.

– Remekül vannak – mondta a gyógyszerésznek. – Tudna nekem segíteni ezekkel a receptekkel? A sztatinról már hallottam, de a szívre vagy a koleszterinre van?

Margot úgy érezte, a férfinak túl sokáig tart megírni két egyszerű receptet, és amikor visszajött hátulról, nyugtalannak látszott, szórakozottan ráncolta a homlokát, miközben összetűzte a kis fehér papírzacskó száját. Aztán kifelé menet Margot elhaladt egy belépő nő mellett, aki telefont szorított erősen a füléhez. A nő annyira elmerült a beszélgetésben, hogy úgy tűnt, nem is látja Margot-t. De mielőtt az ajtó becsukódott mögötte, Margot még hallotta, hogy a nő azt mondja:

– Tudom. Én megmondtam. Jacobsék ártatlanok.

Margot hátrakapta a fejét, és homlokráncolva nézett a nőre az üvegen át. Lehet, hogy csak rosszul hallotta. A név valószínűleg csak azért járt a fejében, mert ennyi idő után visszatért. Nem tudott úgy Wakarusában lenni, hogy ne gondoljon a Jacobs családra. Ráadásul a nő sürgetően beszélt, pedig a Jacobs-történet két évtizedes. Ennek ellenére Margot-nak kedve támadt visszamenni és megkérdezni a nőt, miről beszélt, csakhogy megállította az a gondolat, hogy önszántából szóba álljon a város pletykafészkeivel. Majd utánanéz a telefonján.

Az autóban végzett Google-keresés nem hozott új eredményt, ezért aztán nem foglalkozott tovább a dologgal. Így is túl sok mindenen kellett gondolkodnia.

A nap hátralévő részét felemésztette a takarítás. Edényeket mosogatott, pultokat súrolt, megtöltött egy egész szemeteszsákot üdítősdobozokkal, használt papírtörlővel, kajacsomagolóval. Amikor aznap délután besétált a nagybátyja hálószobájába, aki elment sétálni, kénytelen volt az orrára és a szájára tapasztani a tenyerét. Luke ágyneműje szabályosan bűzlött a beleivódott szagoktól: a verejtéktől és a vizelettől. Margot nem is vesződött mosással, nemes egyszerűséggel kidobta, és újat vásárolt a közeli Elkhart kisvárosban lévő Walmartban.

Annyira lekötötte a figyelmét a takarítás, hogy egészen megfeledkezett a gyógyszertárban történt incidensről, amíg aznap este be nem ment a Shorty Bár és Grillbe, hogy valami vacsorát vegyen kettejüknek. Előbb-utóbb le kell szoktatnia a nagybátyját a pizzáról meg a hamburgerről, de még nem jutott el az élelmiszerboltba, így egyelőre kénytelen volt beérni az elviteles kajával.

Az étterem zsúfolásig megtelt, az asztaloknál nem maradt szabad hely, az emberek a fejüket összedugva élénken beszélgettek. A sarokban lévő tévé hírcsatornára volt állítva, de a kollektív hangzavar elnyomta azt, amit a két hírolvasó mondott a képernyőn. Margot megközelítette a vendégektől eltorlaszolt bárpultot, és megpróbálta elkapni a pultos tekintetét. A nő azonban a vele szemben álló férfira figyelt keresztbe font karral és tágra nyílt szemmel, bólogatott, ahogy a férfi a sörével vadul gesztikulálva beszélt: – …pontosan úgy, ahogyan én azt végig gondoltam!

Margot intett pultosnak.

– Elnézést...

A bár mögött álló nő arra fordította a fejét.

– Szavad ne feledd, Larry – mondta a férfinak, majd odament Margot-hoz. – Mit hozhatok, kedvesem? – kérdezte. Ötvenesnek nézett ki, de Margot gyanította, hogy közelebb lehet a negyvenhez. A bőre olyan volt, mint a kopott műbőr, a haja állaga akár a szalmáé.

– Helló, rendelésért jöttem…

– Aztapicsa! – kiáltott fel a pultos olyan hirtelen, hogy Margot összerezzent. – Rendelés Margot névre! Maga Margot Davies. – Margot a szeme sarkából látta, hogy egy sor fej feléje fordul. A fintort mosolyra húzta szét. A gyógyszerész aztán nem vesztegette az időt. Hét óra sem telt el azóta, hogy megmondta neki a nevét.

– Üdv.

– Hogy vannak a szülei? Úristen, egymillió éve nem láttam Adamet és Bethanyt! – A pultos arcára drámai szomorúság ült ki. – Hiányoznak. Adja át nekik, hogy Linda üdvözli őket, jó?

Margot bólintott.

– Persze. Igen, hogyne.

– Istenem! – kiáltott fel Linda, majd egy oktávval halkabban kérdezte: – Ezért jött?

– Öhm… – Margot megrázta a fejét. – Mi az az ezért?

– Hát, a sztori miatt, mi másért. Riporter lett, nem?

– De… – Margot annyira megdöbbent azon, hogy ez az idegen ennyi mindent tud róla, hogy nehezen tudott a beszélgetésre koncentrálni. – Milyen sztori? Mi történik?

Linda szemöldöke felszaladt.

– Úgy érti, nem is tudja? – Megpördült, keresett valamit, és végül a tekintete a tévétávirányítón landolt, ami egy nyitott üveg maraschino cseresznye mellett hevert. Felkapta, és a tévére szegezte. A képernyőn nőtt a hangerősáv.

– …egy közelmúltbeli esemény, ami az Indiana állambeli Nappanee-ban történt – mondta egy férfi hírolvasó. A város neve hallatán Margot mellkasa összeszorult. Nappanee kőhajításnyira volt Wakarusától. Ha most beülne az autóba, tizenöt percen belül ott lenne. – Kora reggel – folytatta a hírolvasó – a szülei bejelentették az ötéves Natalie Clark eltűnését. Édesanyja, Samantha Clark szerint a lány egy zsúfolt helyi játszótérről tűnt el. Mrs. Clark éppen a legkisebb, még csecsemő korú gyermekét etette, és amikor felnézett, hogy ellenőrizze, mit csinál Natalie és a fia, Natalie nem volt sehol.

A képernyőn felvillant az eltűnt lány fényképe – csupafog mosoly és vad barna lobonc –, és hirtelen minden összeállt: a gyógyszerész aggódó arckifejezése, a nő telefonbeszélgetése és a Jacobs család említése. Margot mégsem hallotta félre. És már azelőtt tudta, mit fog mondani Linda, mielőtt az feléje fordult, hogy bejelentse:

– Megint megtörténik. Visszatért January Jacobs gyilkosa.