Fordította Orosz Ildikó

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Erin Niimi Longhurst: Japonisme – Ikigai, forest bathing, wabi-sabi and more

First published by HarperCollinsPublishers, 2018

Első kiadás

Text © Erin Niimi Longhurst 2018

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

Erin Niimi Longhurst asserts the moral right to be identified as the author of this work.

Hungarian translation © Orosz Ildikó, 2025

Minden jog fenntartva

Illusztráció és borítóterv © Ryo Takemasa, 2018

Fotók © Nassima Rothacker

Tartalom

Bevezetés

01 Kokoró 心 A szív és az elme

Ikigai 生き甲斐 Életcél

Vabi-szabi 侘寂 A tökéletlenség és a mulandóság szépsége

Kincugi 金継ぎ A szépség megtalálása a tökéletlenségben

02 Karada 体 A test

Sinrin-joku 森林浴 Az éltető természet

Ikebana 生け花 A virágkötészet művészete

Tabemono 食べ物 Ételek

Ocsa お茶 Tea

Onszen 温泉とお風呂 Meleg források és fürdők

Kalligráfia 書道、習字と炭絵 Szépírás és szumi-e

A japán otthon 家

03 Sukanka 習慣化 A szokások kialakítása

A szerzőről

Köszönetnyilvánítás

Glosszárium

Bevezetés

Több kultúra együtthatásában nőttem fel. Londonban születtem, apai ágon angol, anyai ágon japán családba. Szöulban, Londonban, majd több évig a kultúrák olvasztótégelyének számító New Yorkban éltem. De mindvégig szoros kapcsolatban maradtam Japánnal az édesanyám és a japán rokonaim révén, akiknél a párás, esős nyarakat töltöttem.

Az elmúlt néhány évben sokat írtam a blogomon Japánról; főleg recepteket, életmód- és utazási tippeket osztottam meg. Bár a világ számos pontján jártam, mégis úgy érzem, az életem minden területén újra és újra visszatérek ugyanazokhoz a keretekhez, rituálékhoz, szokásokhoz és hagyományokhoz: mindahhoz, amit a gyerekkoromból, a családomból és a Japánban töltött időből magammal hoztam.

A „japonizmus” kifejezés a 19. század végén kezdett elterjedni a japán művészet, kultúra és dizájn iránti nyugati rajongás leírására. Ez az érdeklődés az elmúlt években exponenciálisan nőtt, és mára sok mindent magában foglal, a zenétől a filmeken át az ételekig és a képzőművészetig.

Úgy gondolom, ami a japán kultúrát és hagyományokat igazán egyedülállóvá és különlegessé teszi, az a tartós elszigeteltség. Japán azért építhetett fel olyan erős, egyedi és gazdag identitást, mert hosszú ideig nem állt semmilyen külső befolyás alatt. Több mint kétszázhúsz éven át elzárkózó külpolitikát folytatott, amit japánul szakokunak, vagyis „zárt országnak” neveznek. A Tokugava-sógunátus idején szigorúan korlátozták Japán és a világ többi része közötti kapcsolatokat és kereskedelmet. Az 1600-as évek elejétől kevés ember hagyhatta el az országot, és csak keveseket engedtek be, így próbálták kivédeni a külföldi vallási és gyarmati befolyás jelentette fenyegetést.

Természetesen ez a két évszázadig tartó nemzeti elzárkózás az 1850-es évekre véget ért, de meggyőződésem, hogy ez az időszak óriási szerepet játszott a japán társadalom szövetének kialakulásában. A japán szokások, hagyományok és kultúra ebben a távoli buborékban fejlődött és virágzott, és mára egy olyan országot hozott létre, amely meglehetősen eltér a többitől. Kétségtelenül furcsa lehet, és néha zavarba ejtő is, de mindig érdekes, lenyűgöző és hihetetlenül tanulságos. Huszonhat éve járok haza Japánba, és minden alkalommal valami újat és mást tanulok, szokatlan és friss szemszögből látom a világot.

Mit lehet tanulni a japán kultúrából (anélkül, hogy repülőre szállnánk)? Hogyan alkalmazhatod – hozzám hasonlóan – a mindennapokban ezt az életstílust, távol a japán szigetektől? Számomra a legfontosabb tanulság az egyensúly – ezt anyai nagyapámtól, Harujukitól lestem el. Nagyapám egy tizenhárom gyerekes, vidéki paraszti családból származott, onnan küzdötte fel magát, és vált befolyásos üzletemberré: a Shell japán elnök-vezérigazgatója lett.

Utazása egy véletlen barátsággal kezdődött, amelyet két amerikai katonával kötött, akik a második világháború után a válságban lévő Japánban állomásoztak. Az ő ajánlásukra indult el nagyapám az Egyesült Államokba. Két hét alatt kelt át a Csendes-óceánon a Hikawa Maru óceánjáró fedélzetén (amelyet a Saitamában található nagy sintó szentélyről neveztek el). A Washingtoni Egyetemen szerzett közgazdászdiplomát, és közben kertészkedésből, pincérkedésből, majd takarításból tartotta el magát. Az Egyesült Államokban töltött időnek hála kialakított egy olyan üzleti szemléletet és hozzáállást, amely odahaza, Japánban meglehetősen szokatlannak és kifejezetten nyugatiasnak számított. Ezzel együtt egész életében rendkívül büszke volt a japán gyökereire, különösen a japán kultúra, történelem és hagyományok terén.

A nagyapámtól tanultam meg a mindfulness, vagyis a tudatos jelenlét fontosságát – hogy ez mennyire elengedhetetlen a boldog és teljes élethez. Egyre szorosabban összefonódó világban élünk, de ennek ára van. Nehéz kikapcsolni, amikor folyamatosan információkkal és üzenetekkel bombáznak minket, és amikor úgy érezzük, a munkahelyünkön és/vagy a magánéletünkben is állandóan ott leselkedik ránk a stressz és a dráma (nem is szólva a push értesítésekről).

Sokat tanultam a dzsidzsim (nagyapám) példájából, aki mindig kellő időt szentelt az öngondoskodásnak; ez tette lehetővé számára, hogy boldog és produktív legyen a munkájában, és élhető életet éljen. A hétköznapokat Tokió nyüzsgő, pezsgő központjában töltötte, ahol korán kezdődik a nap és késő éjjel ér véget. De aktív életének nagy részében ő és nagymamám kivétel nélkül, minden hétvégén visszatértek Kamakurába, ebbe a gyönyörű tengerparti városba, ahol a nagyapám igazán fel tudott töltődni. Órákig gondozta a kertjében lévő kis narancsfákat, sétált a környék lankáin, festett, verseket írt, és roppant műgonddal filézte ki és készítette elő a friss halat a vacsorához.

A karrierem során, stresszes időszakokban, én is hasonló módszerekkel töltődöm fel, és hozom magam a megfelelő hangulatba: alkotok (fotózom vagy írok), főzök (gjóza tésztabatyukat töltögetek meg, ami monoton, de hasznos tevékenység), és különböző módon rendszerezem a dolgaimat (rendbe teszem a szekrényemet vagy a papírjaimat szortírozom), és ezekkel a tevékenységekkel is hozzájárulok a kiegyensúlyozottabb és hatékonyabb életszemlélet kialakításához.

Idősebb korában nagyapám életében egyre nagyobb szerepet kapott a spiritualitás, és aktívan részt vett a templomközösség életében. Tagja volt a Hacsimangú Curugaoka – Kamakura kulturális központja – híveit és legfontosabb sintó szentélyét képviselő tanácsnak. Ezt a szentélyt rendkívül szerette, nagyra becsülte, és gyakran merített belőle erőt, amikor tisztánlátásra vagy megnyugvásra volt szüksége – a hely visszavezette őt a kulturális örökségéhez és gyökereihez. Nagyon fontossá vált számára az ott végzett munkája. Soha nem volt az a típus, aki leereszkedő előadásokat tart, vagy pusztán a csend kitöltése érdekében beszél; tisztelettel, odaadással és mély átéléssel vett részt minden eseményen és rituálén.

Korán kelő volt, minden reggel, mielőtt érte jöttek kocsival, hogy elvigyék a munkahelyére, már gondoskodott a szívének kedves növényeiről. Ő volt a szövetségesem akkor is, amikor néha hajnali 3-kor kiosontunk, hogy a jetlag okozta édességvágyam csillapítására vegyünk egy vörösbabos fagyit a helyi konbiniben (éjjel-nappali boltban). Hazafelé sétálva mindig felhívta a figyelmemet a napfelkeltére vagy az utcák csendjére, és megtanított rá, hogyan élvezzem ki azokat az apró pillanatokat, amelyeket magamtól elmulasztottam volna.

A manchesteri egyetemen voltam végzős hallgató, amikor dzsidzsi meghalt, és csak amikor magam is dolgozni kezdtem, jöttem rá, hogy az évek során milyen mélyen magamba szívtam és elsajátítottam az ő világnézetét. Azokon a csendes pillanatokon, parányi tetteken és szinte észrevehetetlen árnyalatokon keresztül, amelyekre ő rávilágított, fokozatosan fedeztem fel és tettem magamévá a kultúrám különböző aspektusait, és mindez alapjaiban formálta és irányította az életemet.

Amikor valakivel először találkozom, és mesélek neki a japán gyökereimről és a neveltetésemről, a kibontakozó beszélgetés mindig – finoman szólva is – élénk. Ilyenkor óhatatlanul szóba kerül a beszélgetőpartnereim anime iránti rajongása, a japán konyha iránti szeretetük, és persze olykor a karaoke is.

Természetemnél fogva szorongó, óvatos ember vagyok, de rájöttem, hogy rengeteg olyan erőforrásom van, amelyből meríthetek annak érdekében, hogy tisztán lássak, átkeretezzek helyzeteket, és kitartóan küzdjek a kihívásokkal – és ezek mind mélyen gyökereznek Japánban és annak gazdag örökségében. Ebben a könyvben ezt szeretném megosztani: tehát nem csupán az elvont értelemben vett japán kultúrát, hanem mindazokat a filozófiákat és stratégiákat, amelyek segíthetnek átvészelni a modern hétköznapok nehézségeit, akadályait és próbatételeit. Ahogy ebben a könyvben megfogalmaztam és letisztáztam ezen gondolatok és hagyományok lényegét, megújult az irántuk érzett szeretetem és nagyrabecsülésem, és minden eddiginél jobban tudatosult bennem, milyen erősen függök tőlük és támaszkodom rájuk a hétköznapokban – anélkül, hogy észrevenném. Bízom benne, hogy az itt bemutatott elméletek és gyakorlatok vigaszt, boldogságot és viszonyítási pontokat szolgáltatnak az olvasónak; mindezek alapját pedig a csendes, de gazdag és örömteli hétköznapi pillanatok megbecsülése adja.

A könyv első része, a „Kokoro”, a szívre és az elmére összpontosít. Arról szól, mi motivál bennünket a cselekvésre (ikigai), és mi okoz örömöt; szól a változásról és az idő múlásának esztétikumáról (vabi-szabi); valamint arról, hogyan találhatunk szépséget a tökéletlenségben, és miként üdvözölhetjük a bennünket formáló nehézségeket is (kincugi). A második rész, a „Karada”, a testre fókuszál: hogyan kapcsolódunk a környezetünkhöz (az erdőfürdő, a virágkötészet és az otthonunk révén); hogyan tápláljuk a testünket (étellel, teázással és fürdőzéssel); és hogyan stimuláljuk az elménket (a kalligráfián keresztül). Végül a harmadik rész, a „Sukanka” (a szokás kialakítása) azt mutatja be, hogyan lehet mindezt beépíteni a hétköznapi életünkbe, hogyan érhetjük el, hogy második természetünkké és napi rutinunkká váljon.

Szerintem a japán kultúrának számtalan olyan aspektusa van, amelyeket nagyon jól át lehetne – és át is kellene – venni az élet különböző területein. Legyen szó a gondolkodásmód megváltoztatásáról, vagy arról, hogy időt szakítunk egy finom tea kiélvezésére vagy egy frissítő sétára a természetben – ezek és más technikák rendkívül értékesek lehetnek mindazok számára, akik túlterheltek, szoronganak, kimerültek, fáradtak vagy állandóan rohannak. Túl gyakran tapasztaljuk a hétköznapokban, hogy elakadunk, idegesek és kimerültek vagyunk. Folyamatos a nyomás, hogy mindent hibátlanul csináljunk, örökké boldogok legyünk (sosem lehetünk szomorúak, dühösek vagy idegesek), és hogy tökéletesen nézzünk ki. Mindenfelől azt az üzenetet kapjuk, hogy semmiből ne maradjunk ki, és szerezzünk meg magunknak mindent – építsünk sikeres karriert, de közben töltsünk minőségi időt a családunkkal, együnk jókat, de azért maradjunk fittek, és így tovább. Ez a hozzáállás rendkívül elbizonytalanít, és nem veszi figyelembe a zűrzavaros hétköznapok valóságát, amelyben a határidők megváltozhatnak, másoknak rossz napjuk lehet, és rajtunk vezethetik le a dühüket, vagy éppen mi magunk vagy szeretteink megbetegedhetnek. Mindez rendkívül nagy nyomást és stresszt eredményez, és az ilyen életmód legjobb esetben is elérhetetlen és irreális; rosszabb esetben pedig kifejezetten káros.

A következőkben bemutatott filozófiák, amelyek a japán kultúra szerves részét képezik, segítenek tudatosítani és megbirkózni a gondolattal, hogy az élet mulandó, megtalálni a káoszban a szépséget, és megtanítanak arra, hogyan szeressük és értékeljük a sérüléseinket is – ami mind csodálatosan felszabadító lehet. Fontos, hogy képesek legyünk elfogadni, hogy a dolgok igenis véget érnek, és igenis előfordul, hogy minden terv borul – de mindezek ellenére nem kell nihilistának lennünk. Ahelyett, hogy az elérhetetlen tökéletességet hajszolnánk, találjuk meg a kiteljesedést és a nyugalmat abban, ami már most is előttünk van, és tudjuk azt mondani: „Nem vagyok tökéletes, és ez így van rendjén.”

Ez a könyv tele van gyakorlati tippekkel, javaslatokkal, receptekkel és még sok minden mással, ami gazdagíthatja az életedet – és mindezt Japán egyedülálló, gyönyörű és varázslatos szigetei ihlették. Gondoljunk csak azokra az alapanyagokra, amelyeket régen (nagy költségekkel) kellett beszereznünk, ma pedig már a legtöbb helyi szupermarketben könnyen megvásárolhatók, vagy a bonyolult bentó dobozokra, amelyeket anyám olyan fáradságosan készített nekem, de napjainkban egyre inkább elterjedtek. Ezek és sok minden más ma már a rendelkezésünkre áll, és apránként megtanulhatjuk, hogyan alakítsunk ki a segítségükkel az életünket és jóllétünket gazdagító új rutinokat és szokásokat. A következő közmondás jól összefoglalja a könyv alapjául szolgáló gondolkodásmódot: nem nagy ráébredésekkel, hanem ismétlődő, kis lépésekkel lehet a legjelentősebb változásokat elérni. Tehát vegyük szépen sorba a dolgokat. Az itt bemutatott művészetek és gyakorlatok – például az ikebana (lásd itt) és a teaszertartás (lásd itt) – némelyikének elsajátítása és tökéletesítése évtizedekbe telhet. Több családtagom is sok-sok órát áldozott arra, hogy megtanulja és mesteri szintre fejlessze szeretett hobbiját, és bár ezek közül többe én is belekóstoltam, semmiképpen sem nevezném magam szakértőnek. Nem vagyok történész és tudós sem. De mindezeken a tevékenységeken keresztül sok mindent megtanultam magamról, és ezt szeretném megosztani. Mert ha én meg tudtam csinálni, akkor te is meg tudod. A hobbik, tevékenységek és gyakorlatok, amelyekről olvasni fogsz, mind segítenek a változásban; olyan változásban, amely – és ez a legfontosabb – reális, praktikus, megfizethető és remélhetőleg szórakoztató is.

A keresztnevem – Niimi 新美 – két japán karakterből áll, amelyek jelentése: ’új’ és ’gyönyörű’. Remélem, ezzel a kis könyvvel méltó leszek a nevemhez, és be tudok mutatni néhány új és gyönyörű japán gondolatot és tippet, amelyek kicsit több tudatosságot, elégedettséget és boldogságot hoznak a te életedbe is.

01
Kokoró
心 A szív és az elme

A japán nyelvben három szó írja le a szívet. Az első a sindzó: ez a fizikai szervet jelenti, amely mindannyiunkban ott dobog, és életben tart. (Ha egy japán ember azt mondja, fáj a sindzója, akkor azt nem jelképesen kell érteni, hanem azonnal orvoshoz kell vinni.) A második a ha-tó, vagyis a szerelmet jelképező szív forma, amely február végéig mindenütt ott virít, jóval azután is, hogy véget ért a Valentin-nap. A harmadik a kokoró.

A kokoró kifejezésben szétválaszthatatlanul megjelenik a szív, az elme és a lélek. Más nyelvekben talán a „tudat” szó áll hozzá a legközelebb, amennyiben felölel minden bennünk élő gondolatot, érzést és vágyat.

A tudatos jelenlét (a mindfulness) ott kezdődik, hogy ápoljuk a kokorónkat, méghozzá életünk minden területén. Sokáig én is abba a hibába estem, hogy az életem bizonyos területeit, leginkább a munkámat, mindennél fontosabbnak tartottam. Küzdöttem a kiégéssel, és rettegtem minden kudarctól vagy változástól. A legfontosabb, amit idővel megtanultam, hogy a kudarc elkerülhetetlen. Ez volt életem egyik legfelszabadítóbb felismerése.

Ebben a részben különböző szemléleteket, filozófiákat és gondolkodásmódokat mutatok be. Szó lesz a tökéletlenség elfogadásáról, arról, hogyan lássuk meg az elromlott tárgyakban a szépséget, beszélek a motivációról, az öngondoskodás különféle formáiról (a mentális és a fizikai egészségre való odafigyelésről). Mindezek új perspektívákat nyithatnak és segíthetnek megtalálni a mindennapokban az örömet, amely által gazdagabb, teljesebb és boldogabb életet élhetünk.

Nem sokkal nagyapám halála után, amikor befejeztem az egyetemet, olyan munkakörben kezdtem dolgozni, amely nem igazán érdekelt. Elveszettnek éreztem magam, és csak sodródtam.

Ezért fogtam egy fényképezőgépet, és elkezdtem dokumentálni a londoni életemet: hogy éppen mit ettem, mi okozott örömet a nap során, mi dobta fel a hangulatomat egy olyan időszakban, amikor nem igazán voltam boldog. Ekkor indítottam el a blogomat is, amelyben kifejezetten azzal foglalkoztam, ami örömet okozott, és azáltal, hogy megosztottam az életemnek ezt a részét, én magam is gazdagodtam, és jobban éreztem magam.

Először tehát nézzük meg, mi az életben az ikigaink, vagyis az életcélunk, ami előrehajt, ami miatt reggelente érdemes felkelnünk. Aztán ismerjük meg a vabi-szabit – a dolgok változékonyságának és mulandóságának elfogadását, annak tudomásulvételét, hogy az élet olykor bizony kaotikus. Végül pedig találjuk meg a szépséget az elromlott, törött tárgyakban is a kincugi művészeten keresztül.

Ikigai 生き甲斐 Életcél

Az ikigai az, ami az életünk sava-borsát adja, a létezésünk értelme, ahogy a franciák mondanák, a raison d’être. Mindannyiunkban ég a tűz; egyesekben talán fényesebben, mint másokban, és lehet, hogy valakiben néha egy kicsit elhalványul, de idővel akkor is vissza tud térni, hogy aztán minden addiginál erősebben és forróbban fellángoljon. Mindannyiunknak másra van szüksége ahhoz, hogy a benne élő tűz fényesen ragyogjon.

Az Egészségügyi Világszervezet 2017-es jelentése szerint Japán továbbra is élen jár abban, hogy a világon itt a legmagasabb a várható élettartam, és itt élnek legtovább egészségben az emberek.✶ Természetesen több tényező is szerepet játszik ebben, hozzájárul a genetika, az étrend, az életmód és a kiváló egészségügyi rendszer. Ha azonban megkérdezünk egy japán embert, akkor ő a hosszú élettartamot valószínűleg a szorgalmas munkának és egy bizonyos fajta gondolkodásmódnak tulajdonítja. Sokan állíthatják magukról, hogy egészséges étrendet és életmódot folytatnak, de az ikigai, vagyis az életcél fogalma kulcsfontosságú és egyedülálló jelenség a japán kultúrában.

Több sikertelen kísérlet után dzsidzsi végül hetvenhárom évesen vonult nyugdíjba. Az egész családom, kissé naivan, azt hitte, hogy a hétköznapokban többet láthatjuk majd a nagyapámat. Dzsidzsi számára azonban a nyugdíjas élet élvezete azt jelentette, hogy továbbra is szerepet vállalt több igazgatótanácsban, konzulensként dolgozott, reggelente öltönyt vett fel, és szinte mindennap megbeszéléseken vett részt. Imádta a munkáját – azt állította, azért csinálja, hogy az agya aktív maradjon. A munkája motiválta és hajtotta – nagyon büszke volt rá, és arra, hogy ennek köszönhetően el tudta tartani a családját. Úgy tűnt, eszébe sem jut, hogy nyugdíjba vonulása után abba is hagyhatná a munkát. Olyannyira, hogy az egyetlen pillanat, amikor kicsit is bizonytalannak láttam, és megingott a meggyőződésében, az volt, amikor elérte a nyugdíjas kort – már a tétlenség gondolata is kétségekkel töltötte el, értetlenül állt azelőtt, hogy egyáltalán ne dolgozzon.

A tapasztalatom szerint az ikigai nem olyasmi, amit tudatosan meg lehet találni. Ezzel szemben az idő múlásával, lassan tárul fel előtted azokban a pillanatokban, amelyek segítenek megismerni önmagadat. Soha nem teljes, és folyamatosan változik. Én például relatív értelemben még mindig az utam elején járok, de a munkámban megtaláltam az ikigait. Szerencsés vagyok, hogy hihetetlenül tehetséges és inspiráló emberekkel dolgozhatok együtt, olyan ügyekért, amelyek aktívan hozzájárulnak a világ jobbá tételéhez. Legyen szó a környezetről, az emberek életének javításáról vagy az élet igazságosabbá tételéről, a csodálatos jótékonysági szervezetek, amelyekkel együttműködöm, még a kisebb hétköznapi frusztrációkat is megérik (hiszen nincs öröm üröm nélkül).

Az elégedettség és a boldogság, amit a munkámban megélek, nem lenne lehetséges, ha nem volna önbizalmam. Kemény munkával szereztem meg a tudásomat és a szakértelmemet, és az, hogy mindezt valamilyen szinten megoszthatom másokkal, motivál a folytatásra, értelmet ad a mindennapjaimnak. Bízom a munkám elvégzéséhez szükséges képességeimben – és ez hatalmas elégedettséggel tölt el.

Ez azonban nem jött könnyen, és nem is pusztán csak magabiztosságot jelent. Valójában szakadatlan önelemzés, számos kudarc, kérdés és kétség kell ahhoz, hogy idáig eljussunk. Mindenekelőtt őszintének kell lennünk és reflektálnunk kell magunkra és a tevékenységeinkre: mi tesz minket boldoggá? Mi fontos számunkra? Ha idővel megtaláljuk a válaszokat, az segíthet rájönni, mi motivál bennünket.

Az ikigai megtalálása egyensúlyt igényel. Bármennyi örömet lelek is a munkámban, ez nem lenne elegendő ahhoz, hogy egyensúlyban maradjak. Az erős családi kapcsolatok, a csodás barátaim és a gyönyörű kis otthonom mind hozzájárul ahhoz, hogy az életemben az ikigai gazdagodjon és értelemmel telítődjön. Mindez azonban nem következik be, ha csak tétlenül várakozunk. Minden kapcsolat rengeteg erőfeszítést és jó kommunikációt igényel; a munka és a magánélet egyensúlyának fenntartása kompromisszumokkal jár; a negatív gondolatok, az önbizalomhiány és a nehézségek mind az élet velejárói. Azonban az ikigai az, ami a legsötétebb pillanatokban is előrevisz. Tudatosítani kell, hogy a rossz dolgok elmúlnak, és meg kell találni azt a mozzanatot, ami segít elérni a boldogságot – ez az ikigai lényege.

Néhány évvel ezelőtt részt vettem egy női vezetőknek szóló tanfolyamon, ahol vázolnunk kellett az üzleti tervünket, és elmagyarázni, hogyan fogjuk megvalósítani az elképzeléseinket. A leginkább az ragadott meg, hogy bár az idők folyamán minden vállalkozásunk más és más szolgáltatást kínált, de az általános elképzelés, amely elvezetett minket idáig, és amelyet megpróbálunk megvalósítani, nem változik. Ez nagyon szépen kiviláglott. Ugyanez vonatkozik az ikigaira is: ha tudod, mi motivál, az nem jelenti azt, hogy a komfortzónádban kell maradnod, és kizárólag arra kell koncentrálnod. Inkább olyasmi ez, amihez bármikor visszatérhetsz, mellette azonban az is fontos, hogy a határaid feszegetésével újabb és újabb kihívások elé állítsd magad. Gondolj az ikigaidra úgy, mint az autód üzemanyagára: nélküle a motor nem működik.

✶ https://www.japantimes.co.jp/news/2017/05/17/national/science-health/continuingstreak-japan-leads-world-life-expectancy-report-says/#.Wez7TBNSzeQ

Hogyan találhatom meg az ikigaimat?

Valószínűleg már tisztában vagy vele, mi tesz boldoggá – csak eddig még nem gondoltál rá úgy, mint valami grandiózus dologra, mint „a létezésed értelmére” (ami kicsit ijesztően hangozhat). Az ikigai megtalálása az ember személyiségének középpontjában áll, és több tényező együttesen határozza meg. Túl gyakran kényszerülünk arra, hogy szűk kategóriákba préseljük magunkat („Mi a munkád?” vagy a rettegett indító kérdés ismerkedéskor: „Na, és mivel foglalkozol?”), vagy hogy az egész lényünket és személyiségünket száznegyven karakterre redukáljuk. Bár ez néha szórakoztató lehet, a valóságban azonban ennél sokkal összetettebb lények vagyunk. Van egy japán mondás: „tíz ember, tíz szín”. És való igaz, hogy mindenki más. Mindannyian különböző dolgokat tartunk fontosnak, és egyik sem feltétlenül jobb a másiknál – így például egyesek az ikigait a gyerekeikben találják meg, míg mások a munkájukban.

Ha úgy gondolunk az életünkre, mint egy virágra, akkor az ikigai ennek a közepe, ami mindent összetart. A virág szépsége az egyes részek összességéből fakad, abból, hogy milyen gyönyörűek a szirmok együtt. Egyenként minden szirom az élet egy-egy aspektusát képviseli, valamint ott van az is, ami mindezeket átitatja és összekapcsolja. Az egyik szirom lehet a szakmád, a másik a szenvedélyed – vagy akár az is, aminek hála minden hónapban kifizetheted a számlákat. Hogyan hatnak ezek a szempontok egymásra? Miből lehet (hogyan tudsz te, személyesen) erőt meríteni és növekedni? Mi az, amin javíthatsz?

Ha megpróbálod, talán sikerrel jársz. Ha meg sem próbálod, biztos nem sikerül. Ez mindenre igaz. A sikertelenség a próbálkozás hiányának eredménye.

– japán közmondás

Munka

El kell ismerni, a japán munkakultúra nem örvend a legjobb hírnévnek. A nagyobb vállalatok irodai dolgozói túlterheltek, a munkaidő hosszú, és egyértelműen hiányzik a munka és a magánélet egyensúlya. Ez csak néhány a gyakran hallott kritikák közül, a karósi, vagyis a túlmunka miatti elhalálozás pedig valós és komoly probléma a japán társadalomban, amellyel foglalkozni kell.

A japán munkakultúrából azonban számtalan pozitívum is származik, és határozottan úgy gondolom, ezeket érdemes szem előtt tartani és beépíteni a mindennapi rutinunkba.

— Névjegykártyák

Digitális területen dolgozó emberként gyakran adok át névjegykártyát egy megbeszélés során, zavart kis nevetéssel vagy viccelődéssel kísérve („Nézzék, mennyire japán vagyok!”, mondom, vagy utalok az Amerikai pszichó film híres jelenetére, ahol a főszereplő összehasonlítja a névjegykártyája dizájnját a többiekével).

Az első névjegykártyámat körülbelül egy hónappal az egyetem elvégzése után rendeltem meg – csak a nevem, az e-mail-címem és a mobilszámom volt rajta.

Lehet, hogy kissé elavult rituálénak tűnik, de engem teljesen meggyőzött az, hogy milyen lehetőségeim nyílnak meg a névjegykártyám átadásával.

Ellentétben a találkozó után sietve írt köszönő e-mailekkel, amelyeket olvasás után valószínűleg azonnal archiválnak, a névjegykártya fizikai emlékeztetőként szolgál, felidézi a személyt, akinek a neve szerepel rajta. Nagy rajongója vagyok a fizikai és kézzelfogható emlékeztetőknek – és a névjegykártya pontosan ilyen.

— Folyamatosság

Később részletesen kitérünk a kaizen, vagyis az állandó fejlődés lényegére, de már most érdemes megjegyezni, hogy sok japán vállalat nagy hangsúlyt fektet a folyamatosságra és a szakadatlan fejlődésre. Ezért nem szokták dicséretekkel elhalmozni a japán vállalatok az alkalmazottaikat – mert a munka soha nincs befejezve. Mindig van még valami, amit meg lehet tanulni; sosincs vége az apró lépésekben történő előrehaladásnak.

— Találkozás a kollégákkal a munkahelyen kívül

A japán munkakultúrában a munka és a magánélet egyensúlyának negatív megítélése részben annak tudható be, hogy a japánok nagy hangsúlyt fektetnek a nomikaira, azaz a munka utáni közös iszogatásra, karaokézésre és a kollégákkal való társasági életre.

Bár nagy híve vagyok a munka és a magánélet egyensúlyának, úgy gondolom, sokat lehet tanulni abból, ha a kollégáinkat munkaidőn kívül is megismerjük. Segíthet abban, hogy szorosabb kapcsolatot építsünk ki velük, kicsit jobban megértsük a motivációikat, és egyszerűen más szemszögből lássuk őket. Nincs annál jobb, mint egy esküvőn Madonnára táncolni a főnökünkkel és a munkatársainkkal; ilyenkor olyan oldalukról is megismerhetjük őket, amelyet a szokásos munkamegbeszéléseken soha nem láthatnánk.

— Ocukareszama: hála a munkáért

Egy hosszú munkanap után vagy a hétvége beköszöntével mondhatod azt a kollégádnak vagy a barátodnak, hogy „ocukareszama!” Ennek szó szerinti fordítása: „fáradt vagy”, de lényegében azt jelenti, hogy elismered a másik ember kemény munkáját, és kimutatod, hogy értékeled és hálás vagy érte: „Olyan keményen dolgoztál, hogy elfáradtál. Szeretném, ha tudnád, hogy ezt elismerem és értékelem.”

Az ocukareszama kifejezés a nyugatiak számára kissé bonyolult, mert ha valakinek azt mondjuk, fáradt, az félreérthető lehet. Mi a hétfő reggeli megbeszéléseken a kollégáimmal rövid visszajelzéseket szoktunk adni egymásnak: kiemeljük az előző hét apró sikereit és jól megoldott feladatait, és általában ez a megbeszéléseink legjobb része, amely megfelelő hangulatba hoz a hétindításhoz.

— Öngondoskodás

Az önmagunkról való gondoskodás a produktivitás kulcsa. Nem vagyunk robotok. (Nos, még nem egészen… Ez talán egy következő könyv témája lehet!) Különösen fontos, hogy rendszeresen tarts szüneteket. Rájöttem, hogy sokkal produktívabb vagyok, ha időt szakítok a napom során arra, hogy tornázzak egy kicsit – nálam ez nagyon hatékonyan oldja a feszültséget, és ennek eredményeként, tisztább fejjel, jobb minőségű munkát tudok végezni.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Kiss Béla

Szerkesztette Horváth Annamária

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette és a belső oldalakat tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 604 778 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Inter Tight – SIL Open Font License

Libertinus Sans – SIL Open Font License

Libertinus Serif – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Zen Kaku Gothic New – SIL Open Font License