DISZKRIMINÁCIÓ ÉS EGYENLŐTLENSÉGEK

Thomas Sowell

Budapest, 2022

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Thomas Sowell: Discrimination and Disparities (Revised and enlarged edition)
© Basic Books, an imprint of Perseus Books, LLC, a subsidiary of Hachette Book Group, Inc.

A szerző fotóját készítette:
© Rod Searcey

Magyar kiadás:
Thomas Sowell: Diszkrimináció és egyenlőtlenségek (Átdolgozott és bővített kiadás)
© MCC Press Kft., 2022

Fordította: Lukács Tibor
Lektorálta: Dr. Szilvay Gergely

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-21-0 (print)
ISBN 978-615-6351-53-1 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
Felelős vezető: Dr. Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Helfrich Judit
Szerkesztette: Széll Szilvia

Korrektúra: Grim Jolán
Borítóterv: Keczeli Zoltán

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: ElektroPress

Tartalom

Előszó

Egyenlőtlenségek és előzetes feltételek

Diszkrimináció: jelentések és költségek

Az emberek kiválogatása és összekeverése

A számok világa

A szavak világa

Társadalmi felfogások és az embert érintő következményeik

Tények, feltételezések és célok

Köszönetnyilvánítás

Walter E. Williams professzornak,
aki ugyanebben a szőlőskertben tevékenykedett.

Előszó

Akönyv első kiadása azzal a megdönthetetlennek tűnő tévhittel foglalkozott, hogy a társadalmi-gazdasági eredmények statisztikai különbségei a kevésbé szerencsésekkel szembeni részrehajló bánásmódból vagy pedig a kevésbé szerencsések genetikai hiányosságaiból fakadnak. Ez a kiadás további, széles körben elterjedt tévhiteket is górcső alá vesz, köztük azzal a logikai tévedéssel, amely korunk uralkodó társadalmi szemléletének alapjául szolgál, nevezetesen azzal, hogy ha az egyéni gazdasági előnyök nem kizárólag az egyéni érdemeknek köszönhetőek, akkor indokolt, hogy a politikusok újraosszák ezeket az előnyöket.

Első látásra mindegyik tévhit hihetőnek tűnik, de éppen ezért érdemes tüzetesen megvizsgálni mind a premisszákat, mind a mögöttes tényeket. Ebben a kiadásban sok más új kérdéssel is foglalkozunk – az első kiadáshoz hasonlóan nemzetközi kontextusban –, de úgy tűnik, hogy igen jelentős részben ez a két tévhit áll annak az uralkodó társadalmi felfogásnak a középpontjában, amelyet néha „társadalmi igazságosság” néven foglalnak össze.

A társadalmi kérdésekkel kapcsolatos viták általában véve nemcsak elkerülhetetlennek, hanem még hasznosnak is tűnnek, amikor a szemben álló felek kénytelenek szembesülni olyan ellentétes érvekkel, amelyek korábban talán elkerülték a figyelmüket, és meg kell vizsgálniuk olyan empirikus bizonyítékokat, amelyeket korábban nem vettek számításba. Lehet, hogy egyik fél sem vett figyelembe minden tényezőt, de ha meg kell birkózniuk egymás eltérő nézeteivel, az olyan szempontokat is felszínre hozhat, amelyekkel kezdetben egyikük sem igazán törődött.

Az ellentétes nézetek ilyen alapos átvizsgálására manapság nagyon ritkán kerül sor a politikában és a médiában, sőt még a tudományos világban sem gyakori, ahol egykor büszkén állították, hogy „nem azért vagyunk itt, hogy megmondjuk, mit gondoljatok, hanem hogy megtanítsuk, hogyan gondolkodjatok”. Ma, amikor egész egyetemi tanszékeket szentelnek a társadalmi kérdésekkel kapcsolatos bizonyos következtetések népszerűsítésének, különösen fontosnak tűnik, hogy valahol sor kerüljön az ellentétes nézetek ilyen ismételt vizsgálatára, különben könnyen megtéveszthet bennünket a retorika, néhány önkényesen kiválasztott ténnyel vagy számmal körítve.

Azok az olvasók, akik politikai „megoldásokat” keresnek a könyvben, csalódni fognak. Máshol azonban bőségesen lehet találni ilyen jó érzéseket kiváltó „megoldásokat”. A Diszkrimináció és egyenlőtlenségek című könyv akkor fogja elérni a célját, ha sikerül tisztáznia néhány fontos társadalmi kérdést, amelyek gyakran dogmákba és ködösítésbe fulladnak. Utána aztán mindenki önállóan eldöntheti, melyik politika felel meg a saját értékeinek és céljainak. Daniel Patrick Moynihan ezt egyszer így fogalmazta meg: „Mindenkinek lehet saját véleménye, de nem lehetnek saját tényeink.”[1]

Thomas Sowell
Hoover Intézet,
Stanford Egyetem

1 Greenspan, Alan: A zűrzavar kora – Kalandozások az új világban, Fordította: J. Füstös Erika, Budapest, 2009: HVG Könyvek.

„Egyetlen társadalomban

sem fejlődött egyformán

minden régió és a népesség

minden része.”

Fernand Braudel

1. fejezet

Egyenlőtlenségek és előzetes feltételek

Az egyének, csoportok és nemzetek gazdasági és egyéb eredményeiben mutatkozó nagy egyenlőtlenségekre adott reakciók sora az értetlenségtől a felháborodásig terjed. Az ezen egyenlőtlenségek okainak megmagyarázására tett kísérletek szintén sokféle választ szültek. A magyarázatok spektrumának egyik végén az a meggyőződés áll, hogy az eredményeiket illetően kevésbé szerencsések genetikailag alacsonyabb képességekkel rendelkeznek. A másik végén pedig, hogy a kevésbé szerencsések más, szerencsésebb emberek áldozatai.

A kettő között számos más magyarázattal is találkozhatunk. De bármi legyen is a konkrét magyarázat, úgy tűnik, általános egyetértés van abban a kérdésben, hogy a valóságban tapasztalt eltérések nagymértékben eltérnek attól, amit a véletlenszerűség alapján várhatnánk. A gazdasági és egyéb törekvésekben elért eredmények közötti különbségek azonban nem feltétlenül a veleszületett képességeknek vagy azoknak az egyenlőtlenségeknek a következményei, ahogyan az emberek egymással bánnak.

Az egyenlőtlenségek azt az egyszerű tényt is tükrözhetik, hogy a siker sok területen az egyes törekvések sajátos előfeltételeitől függ – és ha ezek az előfeltételek csak kicsit is különböznek, az nagyon nagy eltéréseket okozhat az eredmények tekintetében.

Előzetes feltételek és valószínűségek

Az előfeltételeknek a valószínűségekre gyakorolt hatása nagyon egyszerű. Ha van egy olyan törekvés, amelynek a sikeréhez öt előfeltétel szükséges, akkor definíció szerint a vállalkozás sikerének az esélye attól függ, hogy mind az öt előfeltétel egyszerre teljesül-e. Ezeknek az előfeltételeknek nem kell ritkának lenniük ahhoz, hogy a kimenetel aszimmetrikus eloszlását eredményezzék. Ha például az előfeltételek mind olyan gyakoriak, hogy kettő a háromhoz az esélye annak, hogy egy adott személy rendelkezik az öt előfeltétel bármelyikével, akkor az esélyek mégis az ellen szólnak, hogy mind az öt előfeltétel teljesüljön az adott törekvésben.

Ha annak az esélye, hogy az öt előfeltétel közül bármelyik teljesül, kettő a háromhoz, mint ebben a példában, akkor úgy kapjuk meg, mekkora az esélye annak, hogy mind az öt egyszerre teljesül, hogy a két harmadot ötször megszorozzuk önmagával (vagyis az ötödik hatványra emeljük). Ez ebben a példában 32/243,[2] vagyis körülbelül egy a nyolcból. Más szavakkal: a kudarc esélye körülbelül hét a nyolcból. Mindazok, akiknél ötnél kevesebb előfeltétel teljesül, ugyanazt az eredményt érik el – kudarcot fognak vallani. Csak azok járnak sikerrel, akik mind az öt előfeltétellel rendelkeznek. Ez a siker nagyon aszimmetrikus eloszlását eredményezi, és egyáltalán nem hasonlít az eredmények normális haranggörbéjéhez, amire egyébként számíthatnánk.[3]

Mit jelent ez a kis számtani gyakorlat a való világban? Az egyik következtetés az, hogy nem szabad arra számítanunk, hogy a siker egyenletesen vagy véletlenszerűen oszlik el az egyének, csoportok, intézmények vagy nemzetek között a több előfeltételtől függő törekvésekben – vagyis a legtöbb értelmes törekvésben. És ha ezek valóban előfeltételek, akkor az ötből négy előfeltétel megléte sem vezet majd el a sikerhez. Más szavakkal: azok az emberek is valószínűleg teljes kudarcot fognak elszenvedni, akik a siker legtöbb előfeltételével bírnak.

Akár összetett, akár egyszerű a hiányzó előfeltétel, hiánya semmissé teheti az összes többi teljesülő előfeltétel hatását. Ha például valaki analfabéta, akkor hiába rendelkezik sok más jó tulajdonsággal, mindez semmit sem számít a legtöbb mai szakterületen. Még 1950-ben is a világ felnőtt lakosságának több mint negyven százaléka analfabéta volt. Ez felölelte az Ázsiában és Afrikában élő felnőtteknek több mint a felét.[4]

Ha valaki nem hajlandó vállalni azt a sok fáradozást és áldozatot, amit egy adott törekvés megkövetelhet, akkor hiába rendelkezik minden veleszületett képességgel az adott cél eléréséhez, és hiába áll nyitva előtte minden ajtó, mégis teljes kudarcot vallhat.

Nem minden előfeltétel áll okvetlenül az egyén kizárólagos ellenőrzése alatt, és nem ő dönti el, hogy rendelkezik-e ezekkel. Még az is lehetséges, hogy az egy vagy több előfeltétel tekintetében meglévő rendkívüli képességek sem jelentenek semmit a végső kimenetel szempontjából.

Például még a 20. század elején Lewis M. Terman professzor a Stanford Egyetemen elindított egy kutatási projektet, amely több mint fél évszázadon keresztül követett 1470 embert, akiknek az IQ-ja 140 vagy annál magasabb volt. Az ebbe a csoportba sorolt férfiak karrierjére vonatkozó adatok – egy olyan korszakból, amikor a nők teljes munkaidőben való foglalkoztatása még nem igazán volt jellemző[5] – komoly egyenlőtlenségeket mutattak még ezen a ritka csoporton belül is, amelynek tagjai az IQ-jukat tekintve mind a felső egy százalékhoz tartoztak.

Néhányan közülük nagyon sikeres karriert futottak be, mások szerényebb eredményeket értek el, és körülbelül húsz százalékuk egyértelműen csalódást okozott. Az ebbe a legkevésbé sikeres kategóriába tartozó százötven férfi közül mindössze nyolcan szereztek diplomát, és tucatnyinak közülük csak középiskolai végzettsége lett. Terman csoportjában a legsikeresebb férfiak közül hasonló számban, kilencvennyolcan szereztek diplomát[6] –  ez több mint tízszeres különbség az IQ alapján a népesség felső egy százalékához tartozó férfiak között.

Eközben két olyan férfi, akiket gyermekkorukban teszteltek, és akik nem érték el a 140-es IQ-határértéket, később fizikai Nobel-díjat kapott – míg a 140-es vagy annál magasabb intelligenciahányadossal rendelkező férfiak közül senki sem kapott Nobel-díjat semmilyen területen.[7] Nyilvánvaló tehát, hogy Terman csoportjában minden férfi esetében legalább egy előfeltétel megvolt ehhez a rendkívüli teljesítményhez – nevezetesen a magas IQ. És ugyanilyen nyilvánvaló, hogy más előfeltételeknek is teljesülniük kellett, amelyek a több száz, IQ-jukat tekintve a felső egy százalékhoz tartozó férfiak közül senkinél sem teljesültek.

Ami a Terman-csoporton belüli tanulmányi és karriereredmények közötti különbségek hátterében álló tényezőket illeti, a legnagyobb eltérést a családi háttér jelentette. A legkiemelkedőbb eredményeket elérő férfiak közép- és felső osztálybeli családból származtak, és olyan otthonokban nőttek fel, ahol sok könyv volt. Az apák fele főiskolai diplomával rendelkezett, amikor ez még jóval ritkább volt, mint manapság.[8]

A legkevésbé sikeres férfiak közel egyharmadának legalább az egyik szülője a nyolcadik osztály előtt abbahagyta az iskolát.[9] Még a rendkívüli IQ mellett is teljesülniük kellett egyéb előfeltételeknek.

Néha egyszerűen csak az hiányzik, hogy valaki a megfelelő irányba terelje a nagy potenciállal rendelkező személyt. Egy nemzetközileg elismert tudós egyszer egy társasági összejövetelen megemlítette, hogy fiatalemberként nem gondolt arra, hogy főiskolára menjen – amíg valaki erre nem ösztökélte. És nem ő volt az egyetlen kivételes képességű ember, akiről ez elmondható.[10]

Néhányan, köztük olyanok is, akik nem rendelkeztek az ő nagyszerű képességeivel, automatikusan jelentkeztek főiskolára, ha olyan társadalmi csoportokból származtak, ahol ez volt a norma. De ha nem lett volna az az egy ember, aki arra ösztönözte, hogy felsőfokú tanulmányokat folytasson, akkor ez a bizonyos nemzetközileg elismert tudós talán jó munkaerő lett volna valamilyen főiskolai végzettséget nem igénylő munkakörben, de nem lett volna világszínvonalú tudós.

Lehetséges, hogy többé-kevésbé megközelítjük a haranggörbét annak kapcsán, hogy hány emberre teljesül egy adott előfeltétel, és mégis nagyon aszimmetrikus lesz a siker eloszlása az összes előfeltétel egyidejű megléte alapján. Ez nem csak elméletben igaz, empirikus bizonyítékok tanúsítják, hogy a gyakorlatban is így van.

A golfban például az egyéni képességek olyan példáinak eloszlása, mint a körönkénti ütések száma vagy az ütési távolságok, egyfajta haranggörbére hasonlít. Ugyanakkor a golfkészségek egész sorát igénylő eredmények – nevezetesen a Hivatásos Golfozók Szövetsége (PGA) versenyei megnyerésének – eloszlása erősen aszimmetrikus.[11]

A legtöbb hivatásos golfozó egész életében egyetlen PGA-tornát sem nyert,[12] és mindössze három játékos – Arnold Palmer, Jack Nicklaus és Tiger Woods – nyert összesen több mint kétszáz PGA-tornát.[13] Emellett – többek között – a baseballban és a teniszben is hasonlóan aszimmetrikus módon oszlanak el a csúcsteljesítmények.[14]

Mivel számos emberi törekvésnek több előfeltétele van, nem szabad meglepődnünk azon, ha a gazdasági vagy társadalmi fejlődés bármely adott időpontban nem egyenletesen vagy véletlenszerűen oszlik meg az egyének, csoportok, intézmények vagy nemzetek között. Nem szabad meglepődnünk azon sem, ha az egyik évszázad lemaradói egy későbbi évszázadban előretörnek, vagy ha az egyik korszak világelsői egy másik korszakban lemaradnak. Amikor egyetlen előfeltétel megszerzése vagy elvesztése a kudarcot sikerré vagy a sikert kudarccá változtathatja, akkor egy változó világban nem kellene meglepődnünk azon, ha az egyik évszázad vagy évezred vezetői és lemaradói egy későbbi évszázadban vagy évezredben helyet cserélnek.

Ha újfajta törekvések kialakulásával maguk az előfeltételek is megváltoznak az idők során, vagy ha az emberi tudás fejlődése forradalmasítja a meglévő törekvéseket, akkor nagymértékben csökkenhet annak az esélye, hogy a siker és a kudarc egy bizonyos mintázata állandósuljon.

Az emberi társadalmak fejlődésében talán a mezőgazdaság kialakulása volt a legforradalmibb változás – az emberi faj létezésének utóbbi tízezer évében. A mezőgazdaság lehetővé tette növekvő népesség élelmiszer-ellátását a városokban, amelyek viszont az emberi faj legtöbb, általunk civilizációnak nevezett tudományos, technológiai és egyéb vívmányának a forrásaivá váltak (és azok is maradtak).[15]

A legkorábbi ismert civilizációk feltűnően hasonló földrajzi környezetben jöttek létre. Az évenkénti áradásoknak kitett folyóvölgyek tartoznak ide az ősi Mezopotámiában, az Indus völgyében, az indiai szubkontinensen, a Nílus mentén Egyiptomban és a kínai Sárga-folyó völgyében.[16]

Nyilvánvalóan más előfeltételek is voltak, mivel a körülményeknek e különleges kombinációi az emberi faj létezésének nagy részében nem hoztak létre mezőgazdaságot vagy a mezőgazdaságtól függő civilizációkat. Az ilyen különleges helyeken élő fajok sajátos genetikai jellemzői aligha tűnnek kulcsfontosságú tényezőnek, mivel e területek lakossága ma korántsem áll az emberi vívmányok élvonalában.

A siker rendkívül aszimmetrikus eloszlásának mintái már régóta gyakoriak a való világban – és az ilyen aszimmetrikus eredmények a politikai bal- és jobboldal néhány alapvető feltételezésének egyaránt ellentmondanak. Sok kérdésben az ellentétes oldalon álló emberek valószínűségi ítéletalkotása ugyanúgy irreális.

Ám a valószínűségeknek ez a hibás felfogása – és az, hogy a való világ nem felel meg az ebből a hibás felfogásból származó elvárásoknak – ideológiai mozgalmak, politikai keresztes hadjáratok és bírósági döntések mozgatórugója lehet, egészen az Egyesült Államok Legfelsőbb Bírósága által hozott döntésekig, ahol a különböző csoportok esetében eltérő eredményeket mutató, „egyenlőtlen hatással” kapcsolatos statisztikák elegendőek voltak a diszkrimináció vélelmezéséhez.

A múltban a hasonló statisztikai egyenlőtlenségek elégségesnek bizonyultak a genetikai determinizmus előmozdításához, amelyből az eugenika, a fajközi házasságokat tiltó törvények és – ahol a monumentális katasztrófa egyéb előfeltételei is fennálltak – a holokauszt következett.

Röviden: a népek között a gazdasági eredmények, a tudományos felfedezések, a technológiai fejlődés és egyéb vívmányok terén tapasztalható durva különbségek a teljes ideológiai spektrumon átívelő magyarázati törekvéseket inspiráltak. Ha ezeket a magyarázatokat alá akarjuk vetni a tények próbájának, hasznos lehet az egyének, társadalmi csoportok, intézmények és nemzetek közötti egyenlőtlenségekre vonatkozó néhány empirikus bizonyíték vizsgálatával kezdeni.

Empirikus bizonyítékok

Az emberek közötti égbekiáltó egyenlőtlenségek magyarázatára és megváltoztatására tett számos kísérlet mögött az az implicit feltételezés áll, hogy ezeket az egyenlőtlenségeket az emberek genetikai állományában vagy a mások által tanúsított bánásmódban rejlő hasonló eltérések idézik elő. Ezek az egyenlőtlenségek mind az egyének, mind az emberek különböző intézményekbe szerveződött csoportjai között fennállnak, a családoktól kezdve a vállalkozásokon át a nemzetekig.

Az eredmények aszimmetrikus eloszlása a természetben is gyakori, olyan területeken, amelyekre az embernek nincs ráhatása, a villámlástól kezdve a földrengésekig és a tornádókig.

Emberek

Bár hihetőnek tűnhet, hogy a különböző társadalmi csoportokba tartozók között azonos vagy legalábbis hasonló eredmények születnek, ha nincs valamilyen részrehajló emberi beavatkozás vagy az eredményeket befolyásoló genetikai különbség, egyik meggyőződés sem állja ki az empirikus bizonyítékok próbáját.

A National Merit-ösztöndíj döntőseiről készült tanulmány például megállapította, hogy az ötgyermekes családok döntősei között az elsőszülött gyakrabban volt döntős, mint a másik négy testvér együttvéve.[17] A két-, három- és négygyermekes családok döntősei között is az elsőszülöttek voltak többségben.[18] Ha az azonos szülőktől született és azonos fedél alatt nevelkedett emberek között nem egyenlőek az eredmények, miért kellene elvárni – vagy feltételezni – az eredmények egyenlőségét, ha a feltételek közel sem ilyen hasonlóak?

Az ilyen eredmények kihívást jelentenek az öröklődés, illetve a környezeti hatások hívei számára, ahogyan ezeket a kifejezéseket szokás használni.

A Nagy-Britanniából, Németországból és az Egyesült Államokból származó IQ-értékek azt mutatták, hogy az elsőszülött gyermekek átlagos intelligenciahányodosa magasabb volt, mint a később született testvéreik átlagos intelligenciahányodosa. Sőt, a másodszülött gyermekek átlagos IQ-ja csoportonként magasabb volt, mint a harmadszülött gyermekek átlagos IQ-ja.[19]

Hasonló mintát találtak azon hollandiai fiatal férfiak körében is, akiket a katonaságnál használt mentális tesztekkel vizsgáltak. Az elsőszülöttek átlagosan jobb teszteredményeket értek el, mint a testvéreik, és a többi testvér is magasabb átlagot ért el, mint az utánuk születettek.[20] Hasonló volt a helyzet a norvégok mentális teszteredményeit illetően.[21] A mintaszámok mérete ezekben a vizsgálatokban több százezres nagyságrendű volt.[22]

Úgy tűnik, hogy az elsőszülöttek ezen előnyei a későbbi életük számos más területén is megmaradnak. A Michigani Egyetem 1968-as évfolyamának férfi orvostanhallgatóira vonatkozó adatok azt mutatták, hogy az elsőszülött férfiak aránya az évfolyamban több mint kétszerese volt a később született férfiak csoportjának, és több mint tízszerese a negyedikként vagy később született férfiak arányának.[23] A New Jersey-i orvosi egyetemre jelentkezőkről szóló 1978-as tanulmány szerint az elsőszülöttek felülreprezentáltak a jelentkezők között, és még inkább a sikeres jelentkezők között.[24] Más tanulmányok, amelyek némelyike egészen a 19. századig nyúlik vissza, hasonló eredményeket mutatnak.[25]

A legtöbb más országban a fiatalok nem tanulnak olyan nagy arányban főiskolán vagy egyetemen, mint az Egyesült Államokban. De bármi is legyen az arány egy adott országban, az elsőszülöttek gyakrabban kerülnek be a felsőoktatásba, mint a későbbi testvérek. 2003-ban felmérést végeztek a britek körében, és ez kimutatta, hogy a legidősebb gyermekként születettek huszonkét százaléka szerzett diplomát, szemben a negyedik gyermekként születettek tizenegy százalékával és a tizedik gyermekként születettek három százalékával.[26]

A 20. század végi Franciaországban több mint húszezer fiatal bevonásával készült tanulmány kimutatta, hogy az egyetlen gyermekként született férfiak tizennyolc százaléka végzett négyéves főiskolát, szemben az elsőszülöttek tizenhat százalékával – és az ötödikként vagy később született férfiak mindössze hét százalékával. A nők körében az eltérés valamivel nagyobb volt. Az egyedüli gyermekként születettek huszonhárom százaléka végezte el a négyéves főiskolát, szemben az elsőszülöttek tizenkilenc százalékával és az ötödikként vagy később születettek mindössze öt százalékával.[27]

A születési sorrendben mutatkozó különbségek a pályakezdők karrierje során is megmaradnak. Egy körülbelül négyezer amerikai bevonásával készült tanulmány arra a következtetésre jutott, hogy „az átlagkereset csökkenése még kifejezettebb”, mint a korábban és a később születettek iskolai végzettségében tapasztalható csökkenés.[28] Más tanulmányok kimutatták, hogy az elsőszülöttek felülreprezentáltak a Boston környéki ügyvédek[29] és a kongresszusi képviselők között.[30] A holdutazásokat végrehajtó Apollo-program huszonkilenc eredeti űrhajósa közül huszonkét elsőszülött vagy egyetlen gyermek volt.[31] A klasszikus zene vezető zeneszerzői között is felülreprezentáltak az elsőszülöttek és az egyetlen gyermekek.[32]

Gondoljunk csak bele, mennyi minden megegyezik az azonos szülőktől született és azonos fedél alatt nevelkedett gyermekek esetében – faj, családi génállomány, gazdasági szint, kulturális értékek, oktatási lehetőségek, a szülők iskolázottsági és intellektuális szintje, valamint a család rokonai, szomszédai és barátai –, a születési sorrendben mutatkozó különbség mégis kimutatható eltéréseket okoz az eredményekben.

Bármilyen általános előnyökkel vagy hátrányokkal indulnak a gyermekek egy adott családban, az egyetlen nyilvánvaló előny, amely csak az elsőszülöttre vagy az egyetlen gyermekre vonatkozik, az a szülők osztatlan figyelme a korai gyermekkori fejlődés során.

Ezt a következtetést erősíti az a tény, hogy az ikrek átlagosan több ponttal alacsonyabb IQ-val rendelkeznek, mint a külön-külön született emberek.[33] Elképzelhető, hogy az ikrek alacsonyabb átlagos IQ-ja az anyaméhben keletkezik, de ha az ikrek egyike halva születik vagy korán meghal, az ikerpár túlélő tagja átlagosan közelebb van az egyedül született emberek IQ-értékéhez.[34] Ez arra utal, hogy az ikrek esetében, akárcsak más gyermekek esetében, a szülők megosztott vagy osztatlan figyelme kulcsfontosságú lehet.

Amellett, hogy a testvéreikhez képest korábban és később született gyermekek számára a szülői figyelem mennyiségi szempontból eltérő mértékben áll rendelkezésre, a gyermekek iránti szülői figyelemben általában is vannak minőségi különbségek az egyes társadalmi osztályok között.[35] A magasabb képzettséggel rendelkező szülők gyermekei átlagosan kétezer-egyszáz szót hallanak óránként, míg a munkásosztálybeli családok gyermekei ezerkétszázat, a segélyezett családok gyermekei pedig hatszáz szót.[36] Más tanulmányok szerint a szülő-gyermek interakciók módjában is vannak minőségi különbségek a különböző társadalmi osztályok között.[37]

Mindennek fényében az ilyen különböző módon nevelt gyermekek azonos vagy összehasonlítható eredményére vonatkozó elvárásoknak vagy feltételezéseknek nincs alapjuk. Az iskolákban, főiskolákon vagy a foglalkoztatásban elért későbbi eltérő eredmények azoknak sem tulajdoníthatók automatikusan, akik tanítják, osztályozzák vagy alkalmazzák őket, amikor empirikus bizonyítékok igazolják, hogy a neveltetés módja befolyásolhatja felnőttkori teljesítményüket.

Nem egyszerűen arról van szó, hogy a különböző módon nevelt fiatalok felnőttként eltérő képességekkel rendelkezhetnek. A különböző társadalmi háttérrel rendelkező embereknek eltérő céljaik és prioritásaik is lehetnek – ez a lehetőség kevés figyelmet kap, vagy teljes mértékben figyelmen kívül hagyják számos olyan tanulmányban, amelyek a lehetőségeket azzal mérik, hogy mennyi felfelé irányuló mozgás történik,[38] mintha mindenki egyformán törekedne a feljebb jutásra, és csak a társadalmi akadályok miatt születnének eltérő eredmények.

A legtöbb figyelemre méltó eredmény több tényezőre vezethető vissza – kezdve az adott törekvés sikerének vágyával és a hajlandósággal, hogy megtegyük, ami szükséges, ami nélkül az egyénben rejlő összes képesség és a társadalomban rejlő összes lehetőség semmit sem jelent, ahogyan a vágy és a lehetőség sem ér semmit képességek nélkül.

Ez többek között arra utal, hogy egy egyén, egy nép vagy egy nemzet rendelkezhet egy adott teljesítmény néhány, sok vagy legtöbb előfeltételével, mégsem sikerül semmi valós eredményt felmutatnia. És mégis, ez az egyén, ez a nép vagy ez a nemzet hirtelen látványos sikerrel törhet be a történelem színpadára, amikor a hiányzó tényező vagy tényezők végül hozzáadódnak ehhez az összetételhez.

A szegény és elmaradott nemzetek között, amelyek hirtelen az emberi vívmányok élvonalába kerültek, megemlíthetjük Skóciát a 18. századtól, valamint Japánt a 19. századtól kezdődően. Történelmi léptékben mérve mindkettő gyors felemelkedést mutatott.

Skócia évszázadokon át az egyik legszegényebb, gazdasági és oktatási szempontból legelmaradottabb nemzet volt az európai civilizáció külső peremén. Állítólag a 14. században nem volt olyan skót báró, aki le tudta volna írni a saját nevét.[39] A 18. és a 19. században mégis aránytalanul sok skót származású ember volt Nagy-Britannia vezető értelmiségi személyiségei között – például James Watt a mérnöki tudományok, Adam Smith a közgazdaságtan, David Hume a filozófia, Joseph Black a kémia, Sir Walter Scott az irodalom, John Stuart Mill pedig a közgazdaságtan és a filozófia területén.

A skótok körében bekövetkezett változások közé tartozott, hogy protestáns egyházaik „keresztes hadjáratot” indítottak, amely azt hirdette, hogy mindenkinek meg kell tanulnia olvasni, hogy maga tanulmányozhassa a Bibliát, és ne a papok mondják meg, hogy az mit mond, és hogy mi mit jelent. Egy másik változás a világiasabb, de szintén szenvedélyes keresztes hadjárat az angol nyelv elsajátítására irányult, amely a skót síkságon élők körében felváltotta az anyanyelvüket, a gael nyelvet, és ezáltal az írott tudásanyag szélesebb tárházát nyitotta meg a skótok előtt.

Néhány ilyen területen, köztük az orvostudományban és a mérnöki tudományokban, a skótok végül felülmúlták az angolokat, és nemzetközi hírnévre tettek szert. Ők többnyire skót alföldiek voltak, nem pedig felföldiek, akik még nemzedékeken át a gael nyelvet beszélték.

Japán szintén szegény, alacsonyan képzett és technológiailag elmaradott nemzet volt, még a 19. század közepén is. A japánok megdöbbentek, amikor először láttak gőzgépet, amelyet Matthew Perry amerikai sorhajókapitány mutatott be nekik, akinek hajói 1853-ban Japánba látogattak.[40] A későbbi generációk rendkívüli nemzeti erőfeszítései után azonban, amelyek a nyugati világhoz való technológiai felzárkózásra irányultak, a 20. század második felében Japán számos területen a technológia élvonalába került. Többek között olyan nagy sebességű vasutat épített, amely felülmúlta az Egyesült Államokban gyártott összes többi hasonló eszközt.

Más rendkívüli előrelépéseket egy adott nép, nem pedig egy nemzetállam tett. Annyira hozzászoktunk ahhoz, hogy a művészetek és a tudományok területén számos világszínvonalú teljesítményt látunk zsidó értelmiségi személyiségektől, hogy meg kell megjegyeznünk: ez olyan teljesítmény volt, amely a 19. és a 20. században széles körű társadalmi jelenségként robbant be a világba, annak ellenére, hogy néhány korábbi évszázadban is voltak elszigetelt, nemzetközi rangú zsidó értelmiségi személyiségek.

Egy kiváló gazdaságtörténész szavaival élve: „Annak ellenére, hogy a zsidók évszázadokon át hatalmas előnyben voltak az írástudás és az emberi tőke terén, a korai ipari forradalom előtt és alatt szinte elhanyagolható szerepet játszottak a tudomány és a technológia történetében.” Sőt, „a tudomány és a matematika 1600 és 1750 közötti nagy előrelépései között nem szerepelnek zsidó nevekhez köthető munkák”.[41]

Bármilyen lehetőségeik voltak is a zsidóknak az ipari forradalom korában, és hiába rendelkeztek írástudással és egyéb humán tőkével, gyakran kevés lehetőségük volt arra, hogy hozzáférjenek a szélesebb társadalom intézményeihez Európában, ahol az ipari forradalom kezdődött. A 19. század előtt a legtöbb európai egyetemre nem vettek fel zsidókat.

A 18. század végén az Egyesült Államok úttörő szerepet játszott abból a szempontból, hogy a zsidóknak ugyanazokat a jogokat biztosította, mint bárki másnak, mivel az alkotmány általánosan tiltotta a vallási alapon megkülönböztető szövetségi törvényeket. Franciaország az 1789-es forradalom után követte a példát, és a 19. század folyamán, különböző időpontokban és helyeken, más nemzetek is elkezdték enyhíteni vagy eltörölni a zsidókra vonatkozó különböző tilalmakat.

Mindezen fejlemények nyomán megindult a zsidók beáramlása az egyetemekre, majd teljesen elárasztották ezeket az intézményeket. Az 1880-as évekre például a Bécsi Egyetem hallgatóinak harminc százalékát tették ki a zsidók.[42] A végeredmény a 19. század végén és a 20. században az lett, hogy hirtelen megnőtt az elismert zsidó személyiségek száma több területen, köztük olyanokon is, amelyek vezetői között a korábbi századokban gyakorlatilag nem voltak zsidók.

1870 és 1950 között a zsidók a különböző európai országokban és az Egyesült Államokban a népességhez viszonyított arányukhoz képest jelentősen felülreprezentáltak voltak a művészetek és a tudományok kiemelkedő alakjai között. A 20. század második felében, amikor a zsidók a világ népességének kevesebb mint egy százalékát tették ki, ők szerezték meg a kémiai Nobel-díjak huszonkét százalékát, az orvosi Nobel-díjak harminckét százalékát és a fizikai Nobel-díjak harminckét százalékát.[43]

Akárcsak nagyon különböző helyzetekben, az előfeltételek maradéktalan teljesítésének mértékében bekövetkező változások történelmi léptékben mérve itt is viszonylag rövid idő alatt drámai hatást gyakorolhatnak az eredményekre. Az a tény, hogy a zsidók bizonyos területeken hihetetlen felemelkedést produkáltak, miután a különböző akadályok elhárultak, nem jelenti azt, hogy ez más csoportoknak is automatikusan sikerülne, ha az őket gátló akadályokat megszüntetnék, mivel a zsidók már eleve rendelkeztek az ilyen eredmények különböző más előfeltételeivel – nevezetesen a széles körű írástudással azokban az évszázadokban, amikor az analfabetizmus volt a norma a világban –, és a zsidóknak csak ki kellett egészíteniük a szükséges feltételeket.

Ezzel szemben Kína évszázadokon át a világ legfejlettebb technológiai nemzetének számított, különösen az európai középkorban. A kínaiak ezer évvel az európaiak előtt már rendelkeztek a vasöntéshez szükséges ismeretekkel.[44] Egy kínai admirális Kolumbusz utazásánál is hosszabb felfedezőútra indult, már nemzedékekkel korábban,[45] Kolumbusz hajóinál sokkal nagyobb és technológiailag fejlettebb hajókkal.[46]

A 15. századi Kínában azonban egy kritikus jelentőségű döntés gyökeres változást hozott a kínaiak és az európaiak egymáshoz viszonyított helyzetében. Más, bizonyíthatóan fejlettebb nemzetekhez hasonlóan a kínaiak is eredendően alsóbbrendűeknek – „barbároknak” – tekintették ezeket a népeket, pontosan úgy, mint ahogyan a rómaiak gondoltak a Római Birodalom területén kívül élő népekre.

Mivel a felfedező hajóutak meggyőzték Kínát arról, hogy nincs mit tanulniuk a máshol élő népektől, a kínai kormány 1433-ban úgy döntött, hogy nemcsak beszünteti, hanem meg is tiltja az ilyen utakat, illetve az ilyen utakra alkalmas hajók építését, és nagymértékben csökkenti a külvilágnak a kínai társadalomra gyakorolt befolyását.

Bármennyire józannak tűnhetett is akkoriban ez a döntés, Európa véletlenül éppen ekkor lépett ki a Római Birodalom hanyatlását és bukását követő „sötét korok” elmaradottságából, és a haladás reneszánszát élte át sok tekintetben – beleértve a Kínából származó találmányok, például a nyomtatás és a puskapor kifejlesztésén alapuló fejlődést is. Kolumbusz hajói, bár nem érték el az egykor Kínában épített hajók színvonalát, elegendőek voltak ahhoz, hogy átkeljenek az Atlanti-óceánon az Indiába vezető útvonalat keresve – és hogy véletlenül az északi félteke egész világát megváltoztató felfedezést tegyenek.

Röviden: Európának egyre bővülő lehetőségei voltak a fejlődésre, mind önmagán belül, mind a bolygó másik felére való terjeszkedéssel megnyíló tágabb világban, miközben Kína uralkodói ha nem a teljes, de a jelentős elszigeteltséget választották. Az elszigeteltség kényszerzubbonyát, amelyet a világ számos részén földrajzi akadályok miatt viseltek, és amelyek egész népeket és nemzeteket taszítottak szegénységbe és elmaradottságba,[47] Kínára a saját uralkodói erőltették rá. Az ezt követő évszázadok során a végeredmény az volt, hogy Kína lemaradt a világ más részein tapasztalható nagy technológiai és gazdasági fejlődés korszakában.

A nemzetközi viszonyok könyörtelen dzsungelében ez azt jelentette, hogy más országok nemcsak felülmúlták Kínát, hanem rá is kényszerítették akaratukat a kiszolgáltatott Kínára, amely a harmadik világhoz tartozó országok helyzetébe süllyedt, részben más országoknak különböző módon alárendelve, és még területeket is vesztett, mivel a portugálok elfoglalták Makaó kikötőjét, a britek Hongkong kikötőjét, és végül Japán nagy területeket sajátított ki Kína szárazföldi részén.

Kína nem a lakosság tulajdonságai, hanem az uralkodóinak bölcsessége által képviselt előfeltételeket veszítette el, akik egyetlen kritikus döntéssel – egyetlen előfeltétel eldobásával – eltékozolták az ország világviszonylatban betöltött vezető pozícióját.

A kínai nép képességeinek szívós fennmaradását jól szemlélteti a „tengerentúli kínai” kivándorlók millióinak világméretű sikere, akik gyakran nincstelenül és alacsony iskolázottsággal érkeztek meg Délkelet-Ázsia és a nyugati félteke számos országába, ennek ellenére generációk során jólétre, sőt sok esetben nagy vagyonra tettek szert. A Kína és a „tengerentúli kínaiak” sorsa közötti kontrasztot jól mutatja, hogy az 57 millió „tengerentúli kínai” még 1994-ben is annyi vagyont termelt, mint a Kínában élő egymilliárd ember.[48]

A legszörnyűbb nemzeti projektek közé tartozik, amelyek más nemzeteknél egy előfeltétel hiányában kudarcot vallottak– ebben az esetben szerencsére –, a náci Németországnak az atombomba létrehozására irányuló kísérlete. Hitlernek nemcsak hogy volt egy ilyen programja, hanem ezzel még meg is előzte az Egyesült Államok hasonló programjának elindulását. Németország akkoriban a tudomány élvonalában járt az atomfizika területén. A történelemnek abban a bizonyos szakaszában azonban a világ vezető atomfizikusai közül történetesen sokan zsidók voltak – és Hitler fanatikus antiszemitizmusa nemcsak kizárta őket az atombombaprojektben való részvételből, hanem a zsidók létét fenyegető veszély miatt sok fizikus elhagyta Európát, és az Egyesült Államokba emigrált.

Külföldi zsidó atomfizikusok hívták fel Franklin D. Roosevelt elnök figyelmét a náci atombomba veszélyére, és sürgették egy olyan amerikai program létrehozását, amelynek célja egy ilyen bomba előállítása volt, mielőtt a nácik elérhetnék ezt a célt. Sőt, a zsidó tudósok – mind a külföldiek, mind az amerikaiak – jelentős szerepet játszottak az amerikai atombomba kifejlesztésében.[49]

Ezek a tudósok kulcsfontosságú erőforrást jelentettek, amellyel az Egyesült Államok rendelkezett, és amelyet Hitler saját faji fanatizmusa miatt nem kaphatott meg. Az egész világ megmenekült a népirtás vagy a náci elnyomás és dehumanizáció nyomasztó kilátása elől, mert Hitler atomprogramjából hiányzott egy kulcsfontosságú tényező. Volt néhány vezető atomfizikusa, de ők nem voltak elegendők.

Intézmények

Kína korántsem az egyetlen olyan nemzet volt, amely elvesztette a világ nemzetei között elfoglalt magas pozícióját. Az ókori Hellász és a Római Birodalom sokkal fejlettebb volt, mint brit vagy skandináv kortársaik, akik nagyrészt írástudatlanokként léteztek abban az időben, amikor a görögök és a rómaiak intellektuális óriások voltak, és lerakták a nyugati civilizáció szellemi és anyagi kultúrájának alapjait. Még a 10. században is azt írta egy muszlim tudós, hogy az európaiak minél északabbra élnek, annál sápadtabbak, és azt is, hogy „minél messzebb vannak északon, annál ostobábbak, durvábbak és brutálisabbak”.[50]

Az arcszín és az emberi képességek ilyen összekapcsolása ma már tabu lenne, de kevés okunk van kételkedni abban, hogy a megfigyelés idején az európaiak körében nagyon is valós összefüggés állt fenn. Az a tény, hogy Észak-Európa és Nyugat-Európa sok évszázaddal később gazdaságilag és technológiailag megelőzte Dél-Európát, biztató jel arra nézve, hogy a valamely adott korban tapasztalható elmaradottság nem örök érvényű. Mindez azonban nem jelenti azt, hogy adott korokban és helyeken ne létezhetnének nagy gazdasági és társadalmi különbségek a különféle népek között.

Egyes intézmények, például üzleti vállalkozások, szintén drámai felemelkedést vagy bukást produkáltak az idők folyamán. Számos vezető amerikai vállalkozás az egyszerű házaló kereskedő szintjéről indult (például a Macy’s és a Bloomingdale’s), szegénységben született emberek alapították őket (J. C. Penney; F. W. Woolworth), vagy olyanok, akik egy garázsban kezdték (Hewlett Packard). Ezzel szemben voltak olyan vezető vállalkozások is, amelyek a nyereségek és a siker csúcsáról csődbe jutottak – néha egyetlen előfeltétel elvesztése miatt.

Az Eastman Kodak több mint száz éven át a világ fotóiparának meghatározó cége volt. George Eastman volt az, aki a 19. század végén a fényképezést először tette elérhetővé a hétköznapi emberek széles tömegei számára, mert olyan fényképezőgépeket és filmeket forgalmazott, amelyekhez nem volt szükség a hivatásos fotósok technikai tudására. A Kodak gépek és filmek megjelenése előtt a hivatásos fotósoknak tudniuk kellett, hogyan kell fényérzékeny emulziót felvinni a fotólemezekre, amelyek nagy, nehézkes, állványon ülő fényképezőgépekbe kerültek, és tudniuk kellett, hogyan kell később kémiai úton előhívni, majd kinyomtatni az elkészített képeket.

A kicsi és egyszerű, kézi Kodak fényképezőgépek, valamint a fényképezőlemezeket felváltó Kodak filmtekercsek lehetővé tették, hogy technikai ismeretekkel egyáltalán nem rendelkező emberek fényképezzenek, majd a képek előhívását és kinyomtatását másokra bízzák. A Kodak fényképezőgépei és filmjei az egész világon elterjedtek. Évtizedeken keresztül az Eastman Kodak értékesítette a legtöbb filmet az egész világon. Még akkor is ők adták el a legtöbb filmet a világpiacon, amikor más országokban is elkezdtek filmet gyártani, és a japán Fujifilm a 20. század végén jelentős teret hódított, és 1993-ra huszonegy százalékos világpiaci részesedést szerzett.[51]

Az Eastman Kodak emellett a filmtechnológián alapuló fotófelszerelések és -eszközök széles skálájával is ellátta az amatőr és a hivatásos fotósokat. Az Eastman Kodak több mint egy évszázadon keresztül egyértelműen rendelkezett a siker minden előfeltételével. A vállalat 1988-ban világszerte több mint 145 ezer alkalmazottat foglalkoztatott, éves bevételei pedig 1996-ban közel 16 milliárd dollárral tetőztek.[52] Világméretű dominanciája azonban a 21. század elején feltűnő hirtelenséggel véget ért, amikor bevételei visszazuhantak, a vállalat pedig csődbe ment.[53]

A fotóiparban csak egyetlen kulcsfontosságú tényező változott meg: a filmes fényképezőgépeket felváltották a digitális fényképezőgépek. A filmes fényképezőgépek világméretű eladásai 2000-ben érték el a csúcspontjukat, amikor forgalmuk több mint négyszeresen meghaladta a digitális fényképezőgépek eladásait. Három évvel később, 2003-ban azonban első ízben fordult elő az, hogy több digitális fényképezőgépet adtak el, mint filmeset. Ezután mindössze két évvel a digitális fényképezőgépek eladásai meghaladták a filmes fényképezőgépek 2000-ben elért csúcsértékesítését, és ma már több mint négyszer annyi digitális fényképezőgépet adnak el, mint filmes fényképezőgépet.[54]

Az Eastman Kodakot, amely a világ első elektronikus képérzékelőjét készítette,[55] saját találmánya tette tönkre, amelyet más vállalatok a digitális fényképezőgépekben magasabb szintre fejlesztettek. Ezek között voltak olyan, eredetileg nem a fotóiparban tevékenykedő elektronikai cégek is, mint például a Sony, amelynek részesedése a digitális fényképezőgépek piacán a 20. század végén és a 21. század elején,[56] amikor a digitális fényképezőgépek eladásai az egekbe szöktek, több mint kétszeresen meghaladta az Eastman Kodak forgalmát.

A filmes fényképezőgépek piacának hirtelen összeomlásával a Kodak filmtechnológián alapuló fényképészeti készülékeinek és kellékeinek széles választéka elvesztette piacának nagy részét, és az Eastman Kodak vállalat gazdaságilag szétesett. A siker meglévő előfeltételeinek elsajátítása semmit sem jelentett, amikor ezen előfeltételek közül egyetlenegy megváltozott. Ám nem az Eastman Kodak az egyedüli példa a saját területen megnyilvánuló fölényes dominancia utáni összeomlásra.[57]

Természet

A természetben, akárcsak az emberi törekvésekben, a különböző jelenségeknek több előfeltételük is lehet, és ezek a különféle előfeltételek szintén az eredmények nagyon aszimmetrikus eloszlásához vezethetnek.

A tornádók kialakulásához több tényezőnek kell összejönnie, és az egész világ összes tornádójának több mint kilencven százaléka egyetlen országban, az Egyesült Államokban fordul elő.[58] Ugyanakkor sem az Egyesült Államok általános éghajlatában, sem a domborzati viszonyaiban nincs semmi olyan feltűnően egyedi jellemző, ami ne lenne megtalálható a világ számos más pontján is. De a tornádók összes előfeltétele sehol máshol a világon nem találkozik olyan gyakran, mint az Egyesült Államokban.

Hasonlóképpen, Afrikában gyakrabban fordul elő villámlás, mint Európában és Ázsiában együttvéve, annak ellenére, hogy Ázsia önmagában nagyobb, mint Afrika vagy bármely más kontinens.[59] A zivataroknak vannak bizonyos előfeltételeik, és ezek az előfeltételek gyakrabban találkoznak bizonyos földrajzi környezetben, mint máshol. Az Egyesült Államokban a zivatarok hússzor gyakoribbak Florida déli részén, mint Kalifornia tengerpartjain.[60]

A természetben tapasztalható sok más aszimmetrikus eloszlás közé tartozik az a tény is, hogy a földrengések nagyon gyakoriak a Csendes-óceán peremén, mind Ázsiában, mind a nyugati féltekén, míg igen ritkák az Atlanti-óceán peremén.[61] A természetben tapasztalható egyéb, erősen aszimmetrikus jelenségek között szerepel az is, hogy egyes földrajzi környezetekben többször annyi faj fordul elő, mint máshol. A dél-amerikai Amazonas vidéke az egyik ilyen környezet:

„A dél-amerikai Amazonas-medencében található a világ legnagyobb kiterjedésű trópusi esőerdeje. Híres a sokszínűségéről. Wilson (1988) egyetlen perui fán negyvenhárom hangyafajt talált, ami a Brit-szigetek teljes hangyafaunájával mérhető csak össze.”[62]

Hasonlóan nagy különbségeket találhatunk a dél-amerikai Amazonas vidékén és az Európában élő halfajok száma tekintetében is: „Egy teniszpálya méretű amazóniai tóból nyolcszor annyi halfajt fognak ki, mint Európa összes folyójából.”[63]

Az ember szintén a természet része. A csimpánzok és az emberek között kilencven százalékot jóval meghaladó genetikai hasonlóságot tapasztalhatunk. De a csimpánzok nyilvánvalóan nem hozták létre annak kilencven százalékát, amit az ember produkált, például repülőgépeket, számítógépeket és rakétákat, amelyek képesek elérni a Holdat, és az azon túli világűrbe is eljutnak. Sőt, létezik egy mikroszkopikus méretű, féregszerű élőlény is, amelynek genetikai állománya jelentős részben megegyezik az emberével.[64] De a sok vagy a legtöbb előfeltétel semmit sem számít a végeredmény elérését illetően.

Vonzatok

Mire következtethetünk ezekből a példákból, amelyek az eredmények rendkívül egyenlőtlen eloszlását mutatják világszerte? Sem a természetben, sem az emberek között nem automatikus az eredményeknek sem az egyenlő, sem a véletlenszerű eloszlása. Éppen ellenkezőleg, a természetben és az emberek között egyaránt gyakori, hogy az eredmények durván egyenlőtlenül oszlanak el, még olyan körülmények között is, amikor sem a gének, sem a megkülönböztetés nem játszik szerepet.

Tarthatóbb következtetésnek tűnik az, amit David S. Landes gazdaságtörténész így fogalmazott meg: „A világ soha nem volt méltányos.”[65] Az a gondolat, hogy mindenki egyenlő versenyfeltételekkel indulna, ha sem a gének nem számítanának, sem megkülönböztetés nem létezne, a logikával és a tényekkel egyaránt szembemenő előítélet. Mi sem lenne könnyebb, mint rámutatni az emberek bűneire. De ha automatikusan ezeket a bűnöket tesszük meg a különböző népek által elért eltérő eredmények egyedüli vagy akár elsődleges okának, akkor figyelmen kívül hagyjuk az egyenlőtlenségek számos más forrását. A földrajz és a demográfia például azon tényezők közé tartoznak, amelyek nagyon valószínűtlenné teszik, hogy az erőfeszítéseink eredményei azonosak vagy véletlenszerűek legyenek.

Földrajz

A földrajz áthidalhatatlan akadályt állít az elé, hogy erőfeszítéseinkkel véletlenszerű vagy azonos eredményeket érjünk el, pedig implicite azt feltételezzük, hogy a diszkrimináció vagy a genetikai különbségek hiányában így kellene lennie.A vízi és a szárazföldi közlekedés közötti hatalmas költségkülönbség csak az egyik olyan földrajzi szempont, amely aszimmetrikus eloszlásokat eredményez.

A Római Birodalom idején egy rakománynak az egész Földközi- tengeren át történő elszállítása – ez több mint kétezer mérföldes út – kevesebbe került, mint ugyanennek a rakománynak a hetvenöt mérföldes szárazföldi szállítása.[66] Ez azt jelentette, hogy a tengerparton élő emberek számára a más emberekkel való gazdasági és kulturális interakciók sokkal nagyobb univerzuma állt rendelkezésre. Egy földrajzi értekezés rámutatott, hogy az ókorban az európai hátország „a Földközi-tenger partvidékéhez képest elmaradott civilizációban tengődött”.[67]

Még a 19. század közepén is gyorsabban és olcsóbban lehetett San Franciscóba eljutni vízi úton, a Csendes-óceánon keresztül egy kínai kikötőből, mint szárazföldi úton az Egyesült Államok központjából.[68] A szárazföldi és a vízi közlekedés költségei közötti hatalmas különbségek itt is azt eredményezték, hogy a partvidéken élők előtt olyan tág gazdasági és kulturális lehetőségek nyíltak meg, amelyekről a szárazföldön élők még csak nem is álmodhattak.

A tengerparton élő emberek már régóta képesek nagy távolságokon keresztül kommunikálni és együttműködni – gazdaságilag és más módon – más, ugyanazon a tengerparton élő, valamint sok esetben távolabbi, máshol élő emberekkel. Kizárt, hogy az elszigeteltebb területeken, akár távoli hegyi falvakban, trópusi dzsungelekben vagy megközelíthetetlen sivatagokban élő embereknek évszázadokon keresztül hasonló lehetőségeik lettek volna a gazdasági és társadalmi fejlődésre.

A szárazföldi, tengeri és légi közlekedés modern kori közlekedési forradalmai csökkentették – de korántsem szüntették meg – a költségek közötti különbségeket, amelyek a vízi úton a szárazföldinél szélesebb világhoz való hozzáférés terén mutatkoznak. Ezen túlmenően a modern közlekedési forradalom semmit sem tehet annak érdekében, hogy megszüntesse az elmúlt évszázadokban nagyon eltérő földrajzi körülmények között élő népek nagyon eltérő gazdasági és társadalmi fejlődésének ma is fennálló hatásait.

A tengerparti népek körében már régóta világszerte megfigyelhető, hogy nagyobb jómódban élnek, és fejlettebbek, mint a szárazföld belsejében élő azonos rasszú emberek, és a folyóvölgyekben élő emberek a világ bármely pontján szintén gyakran gazdagabbak és fejlettebbek, mint az elszigetelt hegyekben és dombokon élő emberek.[69]

A hegyvidéki közösségek esetében a szállítás költségei már régóta megfizethetetlenül drágák, a kis méretű és súlyú, de rendkívül értékes termékek kivételével. A világ számos hegyvidéki közösségében előállított különféle kézműves termékek[70] némi gazdasági megkönnyebbülést hoztak az ilyen közösségekben régóta jellemző szegénységre.

Az éghajlat és a talaj szintén az egyenlő esélyek vagy az egyenlő eredmények földrajzi akadályai. A világ legtermékenyebb földterületeinek nagy része a mérsékelt égöv alatt található, a trópusokon pedig alig van belőlük, vagy egyáltalán nincs.[71] Ez nemcsak a mezőgazdaságra van hatással, hanem az urbanizáció időzítésére és ütemére is, amely a koncentrált városi népesség ellátásához szükséges élelmiszeripari termelékenységre épül. A mérsékelt égöv tengerközeli területei a világ lakott területének nyolc százalékát, a világ népességének huszonhárom százalékát, ugyanakkor a világ bruttó hazai termékének ötvenhárom százalékát teszik ki.[72]

Ez nem mind a termőföld és a mezőgazdaság jelenlegi jelentőségének köszönhető. De még a mai magasan iparosodott és kereskedelmi társadalmak is csak a civilizáció és a városi fejlődés évszázadai után jöttek létre, amelyek eredete, kiterjedése és üteme egy olyan mezőgazdaságra vezethető vissza, amely kellően termelékeny volt ahhoz, hogy lehetővé tegye a városi közösségek megalapítását és növekedését, jóval azelőtt, hogy a kevésbé termékeny földdel rendelkező helyeken elindulhatott volna a hasonló társadalmi fejlődés.

Az olyan földrajzi tényezők, mint a termőföld, a hajózható vízi utak és az igavonó vagy teherhordó állatként használható élőlények jelenléte vagy hiánya tekintetében eltérő helyzetben lévő társadalmaknak – évszázadokon vagy évezredeken keresztül – nagyon eltérő esélyük volt arra, hogy fejlett társadalommá váljanak, méghozzá azonos ütemben.[73]

A nyugati félteke nagy része földrajzilag hasonló Európához, ami a termőföldet, a hajózható vízi utakat és az éghajlatot illeti, de az európaiak megjelenése előtt teljes mértékben híján volt az olyan, nagy igénybevételnek kitehető állatoknak, mint a lovak és az ökrök, amelyek fontos szerepet játszottak Európa gazdasági fejlődésében. Még a kisebb lámák is, amelyeket az európaiak érkezése előtt az inkák használtak teherhordó állatként, Dél-Amerika egy töredékére korlátozódtak.

Azok a tényezők, amelyek a múlt századok során jelentős hatással voltak e társadalmak fejlődésére – mint például a földjük termékenysége – ma már közel sem olyan fontosak, mert a magasan iparosodott vagy kereskedelmi tevékenységet folytató társadalmak könnyen importálhatnak élelmiszert és nyersanyagokat a globalizált világgazdaságból. Hasonlóképpen, a legtöbb ipari és kereskedelmi szempontból fejlett országban az igavonó és teherhordó állatok egykor meghatározó társadalmi-gazdasági szerepét mára nagyrészt felváltották az autók, teherautók, traktorok, vasutak és repülőgépek. De az igavonó és teherhordó állatok fontos szerepet játszottak abban, hogy ezek az országok olyan fejlettségi szintet értek el, hogy ezeket az állatokat önjáró szerkezetekkel lehetett helyettesíteni. A mai társadalmak társadalmi-gazdasági fejlődésükben nagymértékben különbözhetnek egymástól annak következtében, hogy a fejlődésük ütemét milyen mértékben segítették vagy hátráltatták földrajzi tényezők a múlt századok során.

A földrajzi különbségek önmagukban elégségesek voltak ahhoz, hogy kizárják az esélyegyenlőséget, amelyről a jelek szerint sokan azt feltételezik, hogy diszkriminatív előítéletek vagy genetikai különbségek nélkül automatikusan létrejönne. A hegyi népek nem alkotnak egy fajt, mivel a világ különböző kontinensein és évezredek óta egymástól elszigetelten élnek. Mégis számos olyan közös társadalmi jellemzőjük van, amelyek miatt lehetőségeik és eredményeik nagyban különböznek a környező alföldön és még inkább a tengerparti területeken élő emberek lehetőségeitől és eredményeitől.

A hegyvidéki népek a világ népességének körülbelül tíz-tizenkét százalékát teszik ki,[74] ami kevésnek tűnhet, de abszolút számokban kifejezve ez a népesség az Egyesült Államok lakosságának több mint kétszerese, Olaszország lakosságának pedig több mint tízszerese.[75] De míg Itália az emberiség történelmének olyan meghatározó alakjait adta, mint Galileo, Da Vinci, Michelangelo, Marconi és Fermi, addig a világ hegyvidéki közösségeiből nem emelkedtek ki ilyen személyiségek, annak ellenére sem, hogy sokkal nagyobb népességgel rendelkeznek, mint Olaszország.

Ezzel nem a hegyvidéki népeket akarom kritizálni, hanem a földrajzi körülményeikből adódó korlátok következményeit próbálom szemléltetni. Az itáliai hegyvidéki népek nem értek el olyan mérföldkőnek számító eredményeket, mint az ország lakosságának többi része. Egy klasszikusnak számító tanulmány, amelynek szerzői a 20. század közepén egy olaszországi hegyi falut vizsgáltak, megállapította, hogy az ott élő emberek nemcsak kétségbeejtően szegények, hanem a külvilágtól is nagyrészt el vannak vágva.[76] A legtöbb hegyi nép a kedvezőbb földrajzi körülmények között élő kortársaihoz képest semmiben nem rendelkezett egyenlő esélyekkel, még akkor sem, ha szorult helyzetük okát nem más emberek, hanem a körülményeikből adódó földrajzi korlátok képezték.

A földrajz hatása nem korlátozódik egy adott hely sajátos földrajzi jellemzőire, mint például a vízi szállításnak a szárazföldi szállításhoz viszonyított költségeire vagy a talaj termékenységének különbségeire. A földrajzi elhelyezkedés önmagában is jelentős hatással bírhat. Amikor a történelem előtti időkben a Közel-Keleten kialakult a mezőgazdaság és vele együtt egy fejlettebb városi civilizáció, amely többek között írott nyelvvel rendelkezett, az ilyen fejlemények ismerete jóval előbb eljutott Hellászba, mint a Brit-szigetekre vagy Skandináviába, egyszerűen azért, mert Hellász közelebb volt ahhoz a helyhez, ahonnan ezek a vívmányok származtak. Az ókori görög civilizáció szinte bármilyen mércével mérve sokkal fejlettebb lett, mint a Brit-szigetek vagy Skandinávia korabeli társadalmai.

Az évszázadok során, amikor a világ különböző pontjain más kiemelkedő jelentőségű előrelépések történtek, az ilyen haladás forrásához közelebb eső egyes népek olyan lehetőségeket kaptak, amelyek a távolabbi népek számára elérhetetlenek voltak. Számos más történelmi fejlemény – a háborúktól, politikai felfordulásoktól, pusztító járványoktól és népvándorlásoktól kezdve a mérföldkőnek számító felfedezőutakon át a tudományos és technológiai áttörésekig – mind-mind együttesen radikálisan eltérő lehetőségeket nyújtott a különböző helyeken élő egyes népek számára, sőt még egy adott társadalmon belül is.

A többnemzetiségű társadalmak, amelyekben a világ különféle más társadalmaiból származó csoportok élnek, bizonyos mértékig örökölhetik e más társadalmak földrajzi elhelyezkedéséből adódó nagyon különböző előnyök és hátrányok kulturális következményeit, valamint annak a társadalomnak a jelenlegi hatásait, amelyben ma valamennyien élnek. Azok a tudósok, akik az ilyen jelenségek tanulmányozásának szentelték magukat, gyakran gyökeresen más következtetésekre jutnak, mint azok, akik fenntartások nélkül azt feltételezik, hogy az egyenlő eredmények hiánya szokatlan és gyanús.

Fernand Braudel francia történész következtetésével – miszerint „egyetlen társadalomban sem fejlődött egyformán minden régió és a népesség minden része”[77] – sok más tudós is egyetért, akik szerte a világon empirikus kutatásokat végeztek népekről, intézményekről és társadalmakról. Donald L. Horowitz, a Duke Egyetem professzora az etnikai csoportokról készített, mérföldkőnek számító nemzetközi tanulmányában arra a következtetésre jutott, hogy az ilyen csoportok „arányos képviseletének” elképzelését „kevés társadalom közelítette meg valaha is, ha ugyan létezett egyáltalán ilyen társadalom”.[78] Myron Weiner, a Massachusettsi Műszaki Egyetem (MIT) professzora kutatásai alapján rámutatott: „Minden soknemzetiségű társadalomban megfigyelhető az a tendencia, hogy az etnikai csoportok különböző foglalkozásokat űznek, különböző szintű (és gyakran különböző típusú) oktatásban részesülnek, különböző jövedelemhez jutnak, és különböző helyet foglalnak el a társadalmi hierarchiában.”[79] Egy, a katonai erők etnikai összetételéről szóló nemzetközi tanulmány megállapította, hogy „a hadseregek még csak megközelítőleg sem tükrözik azokat a soknemzetiségű társadalmakat”, amelyekből a tagjaik származnak.[80]

A különféle társadalmi-gazdasági eredmények és intellektuális teljesítmények tekintetében is találtak helyspecifikus eltéréseket. Angelo Codevilla professzor például Európát különböző kulturális zónákra osztotta, és arra a következtetésre jutott, hogy „egy európai gyermeknek egészen más lesz az élete” attól függően, hogy „keletre vagy nyugatra születik-e attól a vonaltól, amely a Baltikumtól indul, és dél felé húzódik Lengyelország keleti, Szlovákia nyugati és Magyarország keleti határa mentén, majd Bosznia közepén keresztül az Adriai-tengerig nyúlik”.[81]

Charles Murray Human Accomplishment (Emberi kiteljesedés) című monumentális empirikus értekezése nyomon követte a művészetek és tudományok történelmi fejlődésének különbségeit Európa különböző részein belül, és megállapította, hogy „az összes európai jelentős számadat nyolcvan százaléka egy olyan területre koncentrálódik, amely nem tartalmazza Oroszországot, Svédországot, Norvégiát, Finnországot, Spanyolországot, Portugáliát, a Balkánt, Lengyelországot, Magyarországot, Kelet- és Nyugat-Poroszországot, Írországot, Walest, Skócia nagy részét, Olaszország alsó negyedét és Franciaország körülbelül egyharmadát”.[82] Az Egyesült Államokon belül ugyanez a tanulmány a művészetek és a tudományok területén elért jelentős eredmények eredete között hasonlóan aszimmetrikus területi különbségeket talált: az északkeleti részek durván felülreprezentáltak, míg a déli részek nagy része – Virginia kivételével – erősen alulreprezentált.[83]

Demográfia

A nemzeteken belüli és a nemzetek közötti társadalmi-gazdasági különbségek leginkább figyelmen kívül hagyott tényezői közé tartoznak az olyan demográfiai tényezők, mint a medián életkorban mutatkozó különbségek. Ezek a különbségek és következményeik rendkívül jelentősek.

Az Egyesült Államokban például a középkorúak és a fiatal felnőttek között a jövedelmi különbségek nagyobbak, mint a feketék és a fehérek között.[84] Ráadásul ezek a korcsoportok közötti jövedelmi differenciák az idők folyamán egyre csak növekednek, ugyanis a fiatalok fizikai vitalitása elveszítette az általa képviselt gazdasági érték jelentős részét, mert az emberi izomerőt felváltotta a mechanikus és elektromos energia, míg a humán tőke – tudás, készségek és tapasztalat – a korszerűbb technológiák és az összetettebb szervezetek kifejlődésével egyre értékesebbé vált.

Az etnikai és egyéb társadalmi csoportok medián életkora között akár két évtizedes vagy annál nagyobb különbségek is lehetnek. Az Egyesült Államokban például a japán származású amerikaiak medián életkora ötvenegy év, a mexikói származásúaké pedig huszonhét év.[85]

Mennyire valószínű, hogy e két csoport – vagy más csoportok – lakossága azonos arányban képviselteti magát a hosszú évekig tartó képzést és/vagy hosszú évek alatt megszerezhető munkatapasztalatot igénylő foglalkozásokban, intézményekben vagy tevékenységekben? Meglepő-e, ha a spanyol ajkú amerikaiak a japán amerikaiaknál alacsonyabb arányban képviseltetik magukat az olyan szakmákban vagy a vezetői karrierekben, amelyekhez általában hosszú évek alatt megszerezhető végzettség és tapasztalat szükséges? Hány huszonhét éves, bármilyen etnikai hátterű fiatal felel meg azoknak a követelményeknek, hogy a polgári életben vezérigazgató vagy a hadseregben tábornok és admirális legyen?

Még ha a japán és a mexikói származású amerikaiak az életkoron kívül minden másban teljesen azonosak lennének is, akkor is jelentősen különböznének a jövedelmek és más, az életkorral kapcsolatos eredmények tekintetében. A faji, etnikai és egyéb csoportok természetesen ritkán vagy soha nem azonosak minden más szempontból. Ez még valószínűtlenebbé teszi az egyenlő eredmények kilátásait, és még megkérdőjelezhetőbbé válnak az eredményekben mutatkozó egyenlőtlenségek a megkülönböztetés automatikus mutatóiként. A képességek tekintetében az ember még önmagával sem egyenlő az élet különböző szakaszaiban, nemhogy más emberek széles körével, akik a saját életük különböző szakaszaiban járnak.

Ilyen körülmények között az egyenlő jogok és az egyenlő bánásmód nem vezet egyenlő teljesítményhez – és gyakorlatilag garantálja az egyenlőtlen teljesítményt és eredményeket. Ez nem azt jelenti, hogy a gének vagy a megkülönböztetés hatásai egyszerűen elvethetők lehetséges tényezőként bármely adott körülménynél, hanem csak azt, hogy nagyon erős bizonyítékokra lenne szükség e lehetőségek bármelyikének alátámasztásához, amelyek továbbra is csak tesztelhető hipotézisek, nem pedig eleve eldöntött következtetések.

A determinizmus csábítása

Az a meggyőződés, hogy a jövedelmi különbségek az alacsonyabb jövedelműekkel való bánásmódban mutatkozó egyenlőtlenségeket jelzik, része azon általánosabb feltételezéseknek, amelyek szerint az eredmények közötti különbségek mögött egy bizonyos tényező áll domináns faktorként. A 20. század elején a genetikát tartották az egyes csoportok közötti gazdasági, intellektuális és egyéb egyenlőtlenségek mögött álló legfontosabb tényezőnek.[86] Ez a nézet akkoriban éppúgy uralkodó volt, mint napjainkban az ezzel ellentétes nézet, miszerint az eredményekben mutatkozó egyenlőtlenségek diszkriminációra vezethetők vissza. Az amerikai főiskolákon és egyetemeken akkoriban több száz kurzus foglalkozott eugenikával,[87] ahogyan ma is számos egyetemi intézményben vannak olyan kurzusok – és egész tanszékek –, amelyek azt tanítják, hogy az eredmények területén mérhető különbségek diszkriminációra utalnak.

A genetikai determinizmus nem az Egyesült Államok sajátos jellemzője volt, és nem korlátozódott a politikai vagy ideológiai spektrum valamelyik meghatározott részére sem, bár az amerikai progresszívek akkoriban élen jártak a genetikai determinizmus népszerűsítésében az Egyesült Államokban, mint ahogyan később, a 20. század második felében az ellenkező feltételezés fáklyavivőivé váltak, mely szerint az egyenlőtlenségek a diszkrimináció jelei. Az Atlanti-óceán mindkét partján és mindkét korszakban vezető értelmiségi és politikai személyiségek álltak a saját korukban uralkodó feltevés népszerűsítésének élvonalában.

Angliában például John Maynard Keynes volt a Cambridge-i Egyetem Eugenikai Társaságának egyik alapítója, és a politikai baloldal olyan nemzetközileg ismert brit írói, mint H. G. Wells, George Bernard Shaw, Julian Huxley, Harold J. Laski, valamint Sidney és Beatrice Webb szintén az eugenika hívei voltak. A brit konzervatívok közül Winston Churchill és Neville Chamberlain, akik később más kérdésekben eltérő véleményen voltak, egyaránt az eugenika támogatói közé tartoztak.[88]

Az Egyesült Államokban az eugenika mozgalmának vezető személyiségei között találjuk az Amerikai Szociológiai Társaság és az Amerikai Gazdasági Társaság alapítóit és vezető tisztségviselőit.[89] A mentális tesztek kifejlesztésének úttörői közül L. M. Terman, a Stanford Egyetem professzora az Egyesült Államok délnyugati részén élő kisebbségekről készített tanulmánya alapján arra a következtetésre jutott, hogy „nem képesek az absztrakciókat elsajátítani”.[90] Carl Brigham, a Scholastic Aptitude Test (SAT)[91] megalkotója pedig kijelentette, hogy az amerikai hadsereg mentális tesztjeinek eredményei az első világháború alatt inkább „cáfolták azt a közhiedelmet, miszerint a zsidók rendkívül intelligensek”.[92]

Röviden: az egytényezős magyarázatok melletti vak elkötelezettség hibájába még az adott korszak vezető értelmiségi személyiségei is beleeshetnek. Emellett az egytényezős magyarázatok nem korlátozódnak az emberek közötti egyenlőtlenségekre, hanem a természetben létező különbségekkel kapcsolatos kérdésekre is kiterjednek. Senki sem vitathatja, hogy a nap melegebben süt a trópusokon, de ez a tudományos tény semmit sem változtat azon, hogy a valaha mért legmagasabb hőmérsékletet Ázsiában, Afrikában, Észak-Amerikában és Dél-Amerikában a trópusokon kívül jegyezték fel ezeken a kontinenseken.[93] Európa egyetlen része sem fekszik a trópusokon, de vannak olyan európai városok, ahol a legmagasabb mért hőmérséklet magasabb, mint a gyakorlatilag az Egyenlítőn fekvő Szingapúrban valaha mért legmagasabb hőmérséklet.[94]

Általánosságban elmondható, hogy még egy – tudományos tényként nem vitatható – jelentős tényezőt is ellensúlyozhat más tényezők kombinációja. Nem tagadható az észak–déli fekvés különbségeinek hőmérsékletre gyakorolt hatása azzal, hogy rámutatunk: a decemberi csúcshőmérséklet átlagosan ugyanolyan magas Londonban, mint Washingtonban, annak ellenére, hogy London több mint nyolcszázötven mérfölddel északabbra fekszik, mint Washington.[95] Az Atlanti-óceánt átszelő Golf-áramlat meleg vizei északkelet felé szállítják a meleget Nyugat-Európa, köztük London mellett, és ez enyhébb teleket eredményez a világnak ezen a részén, mint amit Ázsiában, Észak-Amerikában vagy Kelet-Európában ugyanezen szélességi fokokon tapasztalhatunk.

Más tényezők teszik lehetővé, hogy a mérsékelt égöv számos más pontján időnként magasabb hőmérsékletet mérjenek, mint sok más helyen a trópusokon.[96] Mindez nem mond ellent annak a tudományos ténynek, hogy a trópusokon melegebben süt a nap. De ez a vitathatatlan tény nem jelenti azt, hogy ez az egyetlen tényező automatikusan minden eredményt meghatároz. Hasonlóképpen, az emberek körében a világ különböző országaiban a különböző csoportokkal szembeni diszkriminatív előítéletek vitathatatlan ténye nem zárja ki, hogy az eredményeket más tényezők szélesebb köre határozza meg az egyes helyeken és időpontokban.

Miközben világszerte az emberi tevékenységek megannyi dimenziójában találunk aszimmetrikus eloszlásokat az eredmények tekintetében, az egyenlő vagy összehasonlítható eredményekre vonatkozó feltételezések „alapértelmezett beállításokként” vannak jelen számos társadalmi elméletben, melyek az eredmények egyenlőségének hiányát az olyan baljós hatások automatikus jelének tekintik, amelyek megakadályozzák, hogy ez a természetes egyenlőség megvalósuljon. De sem az eredmények, sem a bűncselekmények egyenlősége nem általános.

A kelet-európai gyilkossági ráta évszázadok óta a nyugat-európai gyilkossági ráta többszöröse.[97] A The Economist című brit lap szerint Latin-Amerikában él „a világ népességének nyolc százaléka, de itt követik el a regisztrált gyilkosságok harmincnyolc százalékát”. Ezenkívül „a latin-amerikai városokban az erőszakos gyilkosságok nyolcvan százalékát az utcák mindössze két százalékán hajtják végre”.[98]

Sem a genetika, sem a diszkrimináció nem szükséges vagy elegendő ahhoz, hogy az emberek közötti összes aszimmetrikus eredményt megmagyarázza. De tekintve, hogy e két magyarázat – azaz a gének és a megkülönböztetés – milyen széles körben, milyen hosszú ideig és milyen erősen uralta a gondolkodást, a törvényeket és a politikákat a világ különböző részein, rendkívüli kihívás vár ránk, ha el akarjuk kerülni e két átfogó előítélet csapdáját.

A 20. század két monumentális katasztrófája – a nácizmus és a kommunizmus – során emberi lények millióit mészárolta le a saját kormányuk, annak nevében, hogy majd ők megszabadítják a világot az „alsóbbrendű” fajok terhétől vagy a kizsákmányoltak szegénységéért felelős „kizsákmányolóktól”. Bár e hiedelmek mindegyike ellenőrizhető hipotézis lehetett volna, legnagyobb győzelmüket a bizonyítékokat nélkülöző és a logika számára elérhetetlen dogmák jelentik.

Sem Hitler Mein Kampf, sem Marx A tőke című könyve nem lett alávetve a hipotézisek vizsgálatának. Bár Karl Marx hatalmas, háromkötetes gazdasági értekezése sokkal nagyobb szellemi teljesítmény volt, a „kizsákmányolás” a kétezer-ötszáz oldalas mű egyetlen pontján sem szerepel tesztelhető hipotézisként. A kizsákmányolást előfeltevésként kezelte, és erre építette fel bonyolult intellektuális felépítményét, de ez az alap futóhomoknak bizonyult. A tőkés „kizsákmányolóktól” való megszabadulás a kommunista országokban még a sok kapitalista országban szokásos szintre sem tudta felemelni a munkások életszínvonalát, ahol a munkásokat a feltételezések szerint még mindig kizsákmányolták, ahogy a marxisták ezt a kifejezést értelmezték.

A megkülönböztetés mint a gazdasági és társadalmi egyenlőtlenségek magyarázata sokak számára hasonló érzelmi vonzerővel bírhat. De legalább megpróbálhatjuk ezeket és más elméleteket ellenőrizhető hipotézisekként kezelni. Az egyes hiedelmek szent dogmákként való felfogásából fakadó történelmi következményeknek, amelyek a bizonyítékok vagy a logika hatókörén kívül esnek, elégségeseknek kellene lenniük ahhoz, hogy visszatartsanak bennünket attól, hogy újra erre az útra lépjünk – annak ellenére, hogy a politikai dogmák és az ezekből a dogmákból eredő keresztes hadjáratok mennyire izgalmasak, érzelmileg kielégítőek vagy kényelmesek lehetnek, mert megkímélnek bennünket attól a fáradságtól és kellemetlenségtől, hogy saját hiedelmeinket végiggondoljuk vagy tényekkel teszteljük.