Borítószöveg

A Merkúr a retrográdban nem szokványos szerelmi történet, hiszen ritka, hogy az ember éppen akkor találja meg a szerelmet, amikor éppen életének legnagyobb tragédiájával néz szembe.

Szentesi Éva új kötete a sokáig elveszettnek hitt, majd lehetetlen helyzetben megtalált szerelem, a mégiscsak véget érő barátságok és az útkeresés regénye. Látlelet arról, hogyan értelmezi magát egy nő a 2020-as években gyerek nélkül, mit gondol önmagáról, a testéről, az életéről, és hogyan funkcionál egy párkapcsolatban, ha még nem tudott megküzdeni az örökölt anyai mintákkal.

Ennek a történetnek a főszereplője bárki lehet: lehet az olvasó, és lehet az író is. Bár Szentesi Éva azt vallja, csak az olvasó hiszi azt, hogy egy regény a szerzőről szól, mert valójában az író mindig az olvasóról ír.

© 2022 Szentesi Éva

© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Lara Zankoul

ISBN 978-963-604-070-3

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Cserna-Szabó András

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ELSŐ RÉSZ

Itt állunk sötét évek után, egymáson kívül

nem kötődve senkihez, a boldogság

ragyogó gyászában.

BABICZKY TIBOR: A szövetség

1.

Meg akarok halni.

Tudatában vagyok annak, hogy a halál után sóvárgok, hogy ez az érzés helytelen a szónak abban az értelmében, hogy mégsem kellene meghalni ennyire fiatalon, bár az, hogy mennyire vagyok fiatal, viszonylagos.

Nem ragadtam ez idáig kést, nem kevertem magamnak mérget, nem irattam fel tonnaszámra gyógyszereket, nem vettem kötelet, nem ástam bele magam abba, hogyan nyírhatnám ki magam, ha csak azt nem veszem számításba, hogy egyszer rákattintottam egy cikkre, ami az öngyilkolás módszereit taglalta.

Egyébként sanszos, hogy gyógyszerrel csinálnám. (Erről kifejezetten azt írta az előbb említett cikk, hogy nem ajánlja, mert nem romantikus elalvás lesz belőle, hanem fájdalmas rókázás kevés eséllyel a halálra, életben maradás esetén pedig jó eséllyel megnyomorítva.)

Ez az érzés egyelőre nem elhatározás, viszont képtelen vagyok irányítani a gondolataimat, olykor homályos lesz minden, nem vagyok jól, negatív spirálba kerülök (utálom ezt a kifejezést, hogy „negatív spirál”, olyan, mint a pozitív gondolkodás), amiből nehéz kimászni, és olyanokat dumálok hangosan, hogy „bárcsak elpusztítaná egy nagy meteor a földet, és felrobbanna ez az egész fos, ami körülvesz”.

Egyébként frankón megnyugtat a gondolat, hogy mégiscsak van megoldás erre a sok szarra, amiket nem is tudok pontosan megnevezni, mert nem vagyok beteg, nem élek háborúban, jó munkám van, van pénzem, és vannak barátaim is. Egyszerűen csak sokszor eszembe jut, nem lenne túl nagy dráma, ha halott lennék.

Sokszor gondolkodom azon, milyen temetésem lenne, és kéjes érzéssel tölt el az a rengeteg poén, amivel sokkolnám az embereket. Más az esküvőjéről álmodozik ennyire lelkesen, nekem a temetésem tervezgetése jelent örömöt, tiszta Addams Family-feeling, pedig tinikoromban se voltam emós.

Például itt van rögtön az, hogy Lou Reedtől szólna a Perfect Day. Arra vonulnék be. Vagyis: vinnének be a koporsóban. Amikor gyerekként néztem a Hófehérkét, sokkal jobban izgatott, amikor az üvegkoporsó fölé hajolt a királyfi, mint amikor a végén megcsókolta a menyegzőn a hercegnőt.

Elveszi feleségül? És? Kit izgat? Azt nem nagy kunszt megcsinálni! De meghalni ennyire menőn, üvegkoporsóban, királyfival, na az a nem semmi.

Szóval szépen tervezgetem a temetésem… Jöjjön akkor Lou Reed, hadd szóljon, tessék bemenni, kisasszony, már fel van ravatalozva a koporsója, ne kóricáljon itt, tudom, hogy látni akarja, mennyire kiborulnak magán az emberek, de azért mégis, viselkedjen.

Elképesztően idegesítő szellem leszek, sokáig fogom kísérteni azokat, akiken bosszút akartam állni. Haha. Vagyis huhh – akarom mondani.

Amikor pedig megszólal a refrén harmadjára is Lou Reed mély, depresszív hangján, és jön a szám csúcspontja, Itssssss, succccchhhh a perfect dayyyyyy, you just keep me hangin on… mint valami harsonaszó, akkor a feketébe öltözött férfiak felemelik a koporsót, és visznek is a gödörbe, hogy elhantolhassanak. Lou Reedtől amúgy is eret vágsz, nem kell ahhoz temetés, hogy azonnal magadba akarj döfni valamit, de ez a dal egy temetésen különösen hatásos. Pláne, hogy a tökéletes napról énekel, egy teljesen hétköznapi tökéletes napról, mint amilyen az én temetésem is lesz.

A legtökéletesebb nap a világon.

Ja, és akkor legyen a ruhám piros, semmiképp nem szeretnék a saját búcsúztatómon a csodálatos koporsómban slamposan festeni. Sminkest is kérek, és legyen rajtam a kedvenc csizmám, az a kényelmes, amiben az idők végezetéig elálldogálok akár. A make-upom legyen normál, ne essen a halottkozmetikus túlzásokba, nehogy úgy nézzek ki, mint a Jól áll neki a halálban Meryl Streep ikonikus karaktere, Madeline Ashton, istenem, de imádom azt a filmet. A hajamat hagyják, jó lesz a paróka is, az tartósabb. Egyszer olvastam, hogy az ember hajszálai egy ideig még nőnek a halál beállta után. Aztán láttam valami képet egy mumifikálódott holttestről, és elborzadtam a pár szál haján. Nekem inkább legyen parókám! Parókás múmiaként akarok feküdni odalent, amíg el nem porladok. Mekkora poén! Aztán ezer év múlva kiásnak, és arról fognak cikkezni a holografikus újságok, hogy a letűnt korban milyen szépen temették a halottaikat az emberek, ez a mi civilizációnk még adott az ilyesmire, közben meg hagyjuk már… csak én voltam ennyire körültekintő, még a koporsóban elporladó hajra is gondoltam.

És persze úgy kéne meghalni, hogy szép maradjak, ne csúfítsam el magam kötéllel, pisztollyal, vagy egy katasztrofális karambollal.

A halál az élet része (ezt valami önfejlesztő könyvben olvastam, szóval mondhatok még spiri, közhelyes baromságokat). Úgy születünk, hogy tudjuk ezt, vagyis akkor még pont nem tudjuk, de aztán eléggé korán találkozunk vele, amikor először meghal a kiscicánk (elüti a kocsi, csináltunk neki kopjafát a kertben), aztán meghal nagypapa, az már nagyobb falat: szia, apa, leülnél, és elmagyaráznád, hogy mi a halál? De apa nem magyarázza el, mert ő sem tudja felfogni a saját apja halálát. (A felnőttek olyan önzők, mikor a gyászukkal vannak elfoglalva.) Egyszer csak nem jön többé nagypapa, aztán nem jön többé nagymama sem, tiszta kibaszás, meg kell szokni az életet, mert a végére kurvára egyedül maradunk, és azt nagyon nem kéne megvárni.

Egész életemben attól rettegtem, úgy halok majd meg, hogy nem lesz senkim. Hogy nem lesz felhajtás a temetésemen, mert elfelejtettek, és a kutya nem lesz kíváncsi rám, a nevemet se tudják, és a sírhelyemet is csak kényszerből váltja meg valami nem túl közeli rokon, és húsz év múlva, amikor lejár a sírhely, akkor ki lesz írva a sírkövemre, hogy „lejárt, kérem, váltsa ki újra a bérletét”. De nem jön senki. Mert senkim se lesz. Aztán rám földelnek valaki mást.

Eleve mekkora para kiírni a temetőben a sírkőre, hogy lejárt a bérlet, baszki, hát senki nem fog feltámadni azért, hogy újra fizesse. Régen a nagyanyám előre gondoskodott erről is, de én nem ilyen vagyok, nem fizetek előre.

Természetesen legyen tor, ahol rúgjon be a gyásznép. Merthogy sokan lesznek, és sajnálni fognak, és az elföldelésnél majd bőgnek, de a toron, ott meséljenek vicces sztorikat rólam, hogy mennyire ragyogó voltam, és vesézzék ki a ceremóniát, amikor bevonultam a koporsóban, és megszólalt a Perfect Day, és mondják azt, hogy akkor alig tudták visszatartani a nevetésüket. Istenem, de kár, hogy nem lehetek ott. Micsoda poén, kérlek, micsoda sziporkázó, briliáns elme, aki ilyet kitalál.

Na jól van, elég, ne tapsoljatok tovább.

Majdnem elfelejtettem, hogy nagy képet kérek magamról, legyek rajta istennő, de frankón. És mosolyogjak. Ki akar elkámpicsorodott képpel állni a saját temetésén, tisztelettel kérdezem? Legyek vidám, már-már kedélyes. Mondják azt, hogy ez aztán tényleg jól tartotta magát. Irigykedjenek is. Milyen szép nő volt, milyen szép temetése van, milyen szép a halálban is, mennyien szeretik, hiszen ilyen sokan eljöttek. A temetésről kár, hogy nem posztolhatunk az Instagramra, hesteg suchaperfectday, mekkorát menne pedig. Gyűjthetném halálom után is a lájkokat, és mondanák, hogy fúdemorbid, fúdebírom ezt a csajt. Na ez aztán tényleg vagány, csúfot űz a halálból, mekkora fricska, középső ujj kimerevít, feltart, bemutat. Nesze, halál, jó nagy hülye vagy.

Egészen természetes állapot, kezdem megszokni, hogy a halálra gondolok. Néha viszont megrémülök. Vajon tényleg ki tudnám nyírni magam? Melyik lehet az utolsó pillanat a ravasz meghúzása, vagy a gyógyszerek bevétele előtt, amikor még visszafordulhatsz? Hol van az a pont, amikor még tudod, mit cselekszel, de már túl késő? Már árad szét a testedben a méreg, már nem tudod kihívni a mentőket, vagy, ami még rosszabb, szétloccsantottad a fejed egy fegyverrel. Még egy másodperc, és vége. Szevasz. Loccs. Plötty. Fröccs.

Mostanában naponta többször gondolok a halálra életem lehetséges megoldásaként.

Megnyugtat a tudat, hogy egyszer ennek azért valahol vége lesz.

Az is megnyugtat, hogy még életben vagyok, és próbálom megtalálni az értelmét a létezésnek. Hogy milyen jó, hogy felkelhetek minden nap és szép házban élek, jó fej barátaim vannak, nem kell nélkülöznöm. Az idő is megijeszt, mert kurva gyorsan telik, de ahogy Csáth mondja, „nem az idő múlik, hanem mi”, és ez a rohadt nagy igazság. Nemrég még a harmincnegyedik születésnapomat ünnepeltük, meglepetésbuli volt, boldog voltam, most meg itt a harmincötödik, és a barátaim közül senki nem tudja, hogy én egy nap alatt mennyiszer gondolok a halálra. Ha tudnák, olyanokat mondanának, hogy mennyire hülye vagyok, ne beszéljek őrültségeket, nem akarhatok meghalni, hiszen csodálatos vagyok, és sikeres, és rengetegen szeretnek, most nézzem meg, hányan lennének a helyemben.

Miért? Mennyien?

Mennyien akarnak napjában többször a halálon lamentálni? Ez olyan irigylésre méltó? Ne már, emberek! Ti tisztára hülyék vagytok!

Vagy a többiek nem tudják, hogy az életnek egyszer vége lesz, hogy ezen a világon mindenki meghal, még az utolsó nyomorult kis pondró is, és az a sok milliárd ember is mind meghal? És ez senkit nem fog érdekelni, mert születnek új emberek, meg új pondrók (a kettőt néha összekeverem, bocs), bárki elfelejthető, és előbb-utóbb mindenki sírhelyére új halottakat temetnek majd, és aztán már nem írják ki, hogy a sírhely bérleti díja lejárt, újra kiváltható. (Kivételt képez a királyok és az államfők sírhelye, azokat jó sokáig megőrzik az utókornak. Lehet, hogy mégse hülyeség a királyfihoz feleségül menni? Okos voltál te, Hófehérke!)

Nem lehet felfogni az életet. Hogy ezt most minek csináljuk, mi a lényege, minek vagyunk itt, ha úgyis meghalunk? Csak azért a kis szórakozásért meg a töméntelen vergődésért?

Ha bulizunk, akkor ez a téma nem érdekel annyira, olyankor mindenkit szeretek, kivéve, ha Líviáékkal vagyok, mert ők túlságosan meg akarják fejteni az élet értelmét, és lehúznak a faszságaikkal.

2.

Húsz perce fekszem mozdulatlanul, fogalmam sincs, hol a bugyim, a lábam közé nyúlok, még nedves, nem tudom eldönteni, mitől. A fejemet mintha lékelnék, a lábam egy ismeretlen láb alatt, zsibbad, ismeretlen kar a derekamon, ennek viszont alig érzem a súlyát, a szobába beszűrődő kinti fények tompán engedik csak körvonalazódni, pontosan hol is vagyok. Puritán berendezés, a falak közel, kicsi szoba, egy ködös tájba futó függőhidat látok, béna ikeás fotó, olyan, mint egy képernyővédő, legalább jó nagy méretben, nem passzol a parányi szobához, a fotón lévő ködös táj viszont illik a helyzethez.

Annyi tisztán megvan a tegnapból, hogy a csajokkal elindulunk otthonról, proseccóztunk, az étteremben már gin-tonik, aztán vodka, rázva, meg keverve, minek keverni, nem értem, mindig megfogadjuk, sose tartjuk be, magas sarkú bokacsizma, miniszoknya, bőrdzseki, hangosan röhögünk, fúdemenők vagyunk, rendelünk, fizetünk, mindenki külön a köröket, nem számolgatjuk a pénzt, az ócska. Szexik vagyunk, lábunkat egyikről a másikra, cici kint, csinálunk szelfit az instára, hashtag fridayvibes, és akkor Lívia kitalálja, hogy rendeljünk tequilát, de azt nem tudom, minek, mert négyfélét inni totál hülyeség, na ez baszott be.

Arra még emlékszem, amikor meglátom a srácot a bulihelyen, előtte írogatott instachaten, elég gáz dumákat, szemtelenkedett, mondjuk, az tetszett, mondtam neki, jöjjön oda, ahol vagyunk, csajokkal ugyan, de már nagyba’ vagyunk, nem baj az, ha feldobja egy kis férfienergia a társaságot. Mire megérkezik, középen táncolok vadul, Lívia mondja, hogy menjek be vele a mosdóba, és szívjak fel egy csíkot, attól jobban leszek.

Aztán smárolunk a csávóval, ki van gyúrva, jól is csókol, nem idétlenül dugja a nyelvét a számba, azt ki nem állhatom, talán egy tízessel fiatalabb, kit érdekel, szépek a fogai, fazonra nyírt a haja, feszül az inge, fehér a cipője, ápolt a keze, nagy tenyere van, rózsaszín körmei, nem koszos. Szemtelenkedik, kurvára bejön, közben vigyorog, tudja, hogy tetszik nekem. Agyalok egy kicsit, milyen bugyi van rajtam, ez fontos, a bugyi, az nem lehet gáz, aha, jó lesz, melltartót úgyse vettem fel, legalább nem kell levenni.

Smárolunk a tánctéren, a WC előtti folyosón, a keze a derekamon, a fenekemen, a pólóm alatt, menjünk haza, kemény a farka, menjünk, mondom, smárolunk a taxiban, keze a bugyimban, nedves vagyok, sóhajtozok, zihál ő is, mikor érünk már oda, elnézést, uram, mindjárt otthon, addig türtőztetjük magunkat, hányadik kerület, nem tudok rájönni, appal fizet, kiszállunk, a liftben leszopom.

Aztán dugunk, előbb a konyhában, aztán a fürdőkádban, arra azt mondja, hogy ott nem szokott kefélni, ezen csodálkozom, a fürdőkád alap, majd az ágy, tiszta sperma minden, meg női ejakulációs foltok a gumírozott lepedőn, az én orgazmusom nagyobb, mint az övé, azt mondja, ilyet még nem látott. Jó, hogy nem láttál, haver, kevés olyan nővel van dolgod, aki ismeri, szereti és elfogadja a testét. (Ezt se a Cosmóból tanultam, bahh.)

A lába az enyémen, a feje a másik irányba néz, a bőre szép, szolizik, túl izmos a válla, túl széles, de jó hozzábújni, a mellkasán apró szőrök, pedig amíg nem vette le a pólóját, azt hittem, mindenhol gyantáztat. A farka tökéletes, de a keze a legszebb, azt fognám és hazavinném.

Most megmoccan, becsukom a szemem, úgy szorítom a szemhéjam, mintha az életem múlna rajta, nem akarom, hogy azt higgye, fent vagyok, a másik oldalára fordul, leveszi rólam a lábát, nagyon jó, megvárom, míg megint mélyre kerül az alvási fázisban, és kiosonok a szobából. Gyorsan megnézem, hol van a bugyim, hol van a szoknyám, a felsőm és a kabátom, a kabát biztos kint, minek hoztam volna be, a bugyit nem találom, picsába már. Felveszem a földről a ruhákat, belerúgok az ágyba, visszatartom a jajgatásom, nyitom az ajtót, nem nyikorog, modern társasházi lakás, kábé negyvenöt négyzetméter, már majdnem teljesen nyitva az ajtó, még mindig nem nyikorog, mire megszólal bentről:

„Ugye te nem olyan nő vagy, aki fogja magát, és szó nélkül lelép sunyiban reggel? Gyere vissza. Azt hittem, te felnőtt vagy, és nem ilyen lelépős csaj.”

Nevetnem kell, de nem merek, mondom, aludjál, mennem kell. Be kell vallanom, hogy vicces, komolyan bejön. De utálok reggel másnál ébredni, haza meg nem viszek senkit elsőre, a privát szférát szeretem megtartani. Ja, a testem az nem privát szféra, arra használom, amire jólesik.

Fogat akarok mosni, le akarok zuhanyozni, ki akarom mosni a cigit a hajamból. Részegen túl sokat cigizünk a lakásban a lányokkal, zúg a fejem a füsttől, utálom, hogy büdös a bőröm, a hajam, a ruhám, utálok így szexelni, de közben meg imádok így szexelni. Mert közben meg egy ideje már nem is tudok máshogy.

Kint vagyok a szobából, becsukom az ajtót, remélem, rájövök, hogy jutok ki, új építésű ház, ha kintről becsapom, lezár a zár, jól van, a cipőm megvan, a dzsekim is. A legjobb másnaposan idegen helyről a tegnapi büdös, izzadt ruhában hazamenni magassarkúban, szétkenődött sminkkel, szex után, napszemüveg nélkül. Idegen testnedvek a hajlataimban, összekeveredve az én váladékaimmal, megszáradt nyálas részek a különböző testrészeimen, maszatolódott szempillaspirál, és egy fájdalmas nap ígérete.

Még a barátnőket sincs kedvem felhívni, hogy beszámoljak…

JézusIstenfasza, a mobilom, baszki, azt bent hagytam, jut eszembe abban a pillanatban, amikor becsapom magam mögött az ajtót.

3.

A tonettasztal üveglapjából letört egy darab.

Nem én törtem le, így vettem.

Képtelen voltam otthagyni a pop up vásáron, annyira passzol a belvárosi lakásom konyhájába, mintha ide tervezték volna. Ovális alakja éppen beleillik a konyhaszigetbe, kockás, nádból fonott aljára két részletben helyezték rá az üveget, ami egyfolytában elmozdul.

Ez eléggé idegesítő.

Nem is dolgozom rajta emiatt, étkezésnél, baráti beszélgetéseknél, különböző mértékegységű és intenzitású ivászatoknál is rohadtul zavaró.

Lívia pontosan érkezik. Lívia mindig pontos. Még akkor is kiöltözik, amikor nem megyünk sehová, csak hozzám ugrik át. A ceruzaszoknyája is pontosan feszül, szerintem kissé kihízta, felszaladt rá legalább egy négyes, hiába jár pilatesre, lófasz se látszik rajta, tuti félrezabál.

A haja pontos fazonra nyírva, vállig érő, szögegyenes, csokoládészínű, nem őszül, azért festi, hogy fényesebb legyen. Szerinte sokkal szebb így. Szemöldökét a thai csajnál lamináltatja a Szabadság téren, és cérnával szedeti. Azt mesélte, amikor először cérnázták, potyogtak a könnyei a fájdalomtól. De szerinte így sokkal pontosabban el lehet távolítani a makacs szőrszálakat, így mondja: „makacs szőrszálak”. A bajuszát is cérnázzák, meg a pajeszát is. „Sötét tónusú bőrnél a pajesz is játszik. De besírsz, annyira fáj.” De szar lehet, mormolom, miközben hallgatom. Tizenkettőezer-ötszázba fáj a cérnázás meg a laminálás. „Meg vagy te húzatva?” – kérdezem, de csak nevet.

Lívia proseccót hoz, a Culinarisban vette, kéri, hűtsem be, mert a polcról van, nem volt a hűtőjükben, emiatt pedig hangosan káromkodott az üzletben, pedig nem szokása. A magas sarkú cipőjét a lakásban sem veszi le, egész estéket képes benne állni, ülni, bármit csinálni. A harisnyáján C formájú minták, megkérdem, mit jelent a C, azt mondja, „cica”, a szoknyája felsliccelt, elöl kilátszanak a combjai, még a szoknya anyagán keresztül is látom a narancsbőrét.

„Bombázó vagy, Lívia! Bombázó! Csodálatosan nézel ki” – érkezik meg borzalmas affektálással Noémi, aki derékig érő, steampodozott, szőke haját úgy veti jobbra-balra a vállán, mintha egy erre az estére begyakorolt koreográfiát mutatna be nekünk. A steampod magas nyomású, forró gőzt lövell a hajszálakra, ettől pedig szögegyenesen áll az egyébként hullámos haja. Minden hétfőn és pénteken a fodrásznál ül emiatt. Otthon soha nem mos hajat, bár a fürdőszobapolca tele van mindenféle hajápoló szerekkel.

„Egy deka narancsbőr nincs rajtad, miről beszééélsz?” – nyújtja el indokolatlanul a szavakat, és közben módszeresen végighúzza a tenyerét Lívia combján, aki az első pillanatban furán néz barátnőnkre, majd rám, majd megint vissza Noémire, és kényszeredetten elhúzza a lábát, miközben az arcára erőltet egy kínos nevetést. Amikor nevet, megmerevednek az arcizmai, egy fura, erőltetett grimasz lesz a fején, ettől úgy fest, mintha sose lenne őszinte a mosolya.

„Ez a testkezelés lószart sem ér. Kifizettem rá ötvenezret, de semmi. Tiszta narancsbőr vagyok.”

„Miről beszééééélsz? Dehogy vagy narancsbőrös. Csodálatos vagy” – tromfol tovább Noémi, én meg a tekintetemmel könyörgöm, hagyja abba, mert egyáltalán nem vágja, hogy mennyire túljátssza.

Nagy nehezen veszi a lapot, mert belekezd a méregtelenítésről szóló litániájába. Imádja a kúrákat. Bármennyit képes elkölteni ezekre a baromságokra, és olyan meggyőződéssel képes beszélni ezekről, mint egy amerikai piramisjáték csúcsértékesítője.

Néhány hétig.

Aztán rendszerint hiba csúszik a gépezetbe, félrezabál, megunja és ugyanott van, mint amikor elkezdte, vagy még rosszabb szituban, mert általában felszaladt rá pár pluszkiló.

„Reggel egy deci langyos, szűrt vízbe egy teáskanál bioalmaecetet csepegtetek, majd éhgyomorra megiszom. Aztán zellert facsarok hidraulikus slow juicerrel, nem turmixszal, ez fontos, mert a turmixgép csak összetöri a rostokat és nem préseli ki. Szóval a zellerléhez spenótlevelet adok, és megiszom. Kész, ennyi. Közben befogom az orrom, mert még a kezemnek is zellerszaga van. Behánysz, olyan.”

És mutatja is: a tenyerét az orrához tapasztja, fújjogó arcot vág, és orrhangon magyarázza, hogy undorító a zöld turmix, de ha nem érzi a szagát, meg tudja inni.

„Aztán biomandulatejet forralok, egy decit, mert a két deciben már túl sok kalória van, de még mindig a mandulatej a legjobb az összes alternatív tej közül, nagyon vigyázz, hogy ne tartalmazzon hozzáadott cukrot, aztán kávét főzők, amitől beindul az anyagcserém, és higgyétek el, hogy megéri nyomni ezt a kúrát. Már három hete csinálom, és sokkal szebb a bőröm, nézzétek meg, hogy sokkal szebb, fél éve nem voltam botoxon se, és rengeteget fogytam.”

Amikor arról beszél, hogy hat kilót leadott ezzel a módszerrel, akkor hirtelen feláll, felhúzza a hasán a pulóverét, letolja a nadrágját, ott áll egy lézervágott mikrotangában, és azt mutatja, mennyire vékony. A derekán striák, pedig nem is szült, az állandó jojódiéta szétrepesztette a bőrét, és a felszakadt hámréteg fehér cirkalmakat rajzolt a derekára. A combja vastag, ilyen alkat, de magához képest tényleg sokat fogyott. Mondjuk, az látszik, hogy rendesen behúzza a hasát.

Lívia rászól:

„Vegyél már levegőt, baszki.”

Noémi meg se hallja, folytatja tovább rögtönzött előadását, mintha színpadon állna, teljesen transzban van: „Azért vagyok ennyire vékony, mert nem eszem húst, tejterméket, semmilyen cukrot, se glutént, csak zöldséget, sok zöld színű zöldséget, ez nagyon fontos, attól fogysz a legtöbbet, és paradicsomot meg gombát sem, mert az belobbantja a szervezetben lévő gyulladásokat, ezt Gisele Bündchen étrendjében olvastam…

És az is nagyon fontos, hogy pótolni kell a B_12-vitamint, meg az összes többi vitamint is, de a B_12 különösen fontos, azt nem tudom, hogy miért, ne kérdezzétek, de a természetgyógyászom erről külön hosszan magyarázott. Ezenkívül még vas, cink, C-vitamin, szelén, króm, K_2-D_3, ebből napi ötezer nemzetközi egység.

Vannak nagyon jó tej- és húshelyettesítő termékek, felvásároltam a fél bioboltot, már szinte mindent el lehet készíteni gluténmentes tésztából, vegán hús- és tejkészítményekből. Kurva jó!”

És mondja, és magyaráz, közben rettenetesen elnyújtja a mondatvégi utolsó szavakat.

Próbálnék rákérdezni, hogy ezek a vegán meg gluténmentes cuccok pontosan miből is készülnek, nincsenek-e tele tartósítószerrel meg adalékanyaggal, amivel csak adtál a szarnak egy pofont, de ezt a feltevésemet se hallja meg. Úgyhogy inkább kuncogni kezdek a monológján, Lívia már oda se figyel, barátnőnk, Noémi kéretlen előadása alatt pezsgőspoharakat szed elő a vitrinből: „Hagyjad már magad, Noémi, bombanő vagy.”

Ezzel a kissé cinikus visszaütéssel le is tudja felfokozott állapotban lévő barátnőnk rögtönzött performanszát, aki ahogy a méregtelenítés alatt engedélyezett ételekről hadovál, a ginjébe perzsa rózsabimbókat morzsol, majd skinny tonikkal önti fel.

„Most akkor gin-tonikot ihatsz?” – kérdezzük tőle kórusban.

„Ez skinny tonik, nagyon kevés cukor van benne, és amúgy is rohadék egy hetem volt, egész héten szívattak egy új projekttel, ennyit engedélyeztem magamnak, meg amúgy sem vacsoráztam, kiszámoltam, hány kalória van ebben a ginben, amúgy ez a gin is gluténmentes, direkt ilyet vettem, kóstoljátok meg, kurva jó. Meg amúgy a gin gyógynövényekből készül, akkor az meg már majdnem orvosság. Most tulajdonképpen gyógyítom magam. Bármi van, gint igyatok, skinny tonikkal, perzsa rózsabimbókkal.”

Lívia közben leül az asztalhoz, kiszed a tárcájából egy húszezrest, kellően feszesre sodorja, mintha egész életében ezt a mozdulatot gyakorolta volna, majd kitol egy kövér kokóutcát az elmozduló üveglapra, és felszippantja, végül az asztalon maradt, parányi morzsákat a megnyálazott ujjával szépen feltörli és az ínyéhez tapasztja.

„Kértek?”

„Jézusom, dehogy! De várj, megnézem, hogy a kokain gluténmentes-e” – baromkodik Noémi. Ezen röhögünk.

Bent cigizünk a konyhában, mert ilyenkor megengedem, hogy rágyújtsanak bent (ezt csak Lívia nem engedélyezi, ha épp náluk vagyunk), pedig amúgy rühellem a dohányszagot, de semmi baj, vettem bazsalikomillatú diffúzort, és másnapig nyitva hagyom az ablakot. Lívia Iqost szív, aminek égetett-teveszar-szaga van, nem mintha tudnánk, milyen szagú a teveszar, de valahogy így képzeljük el. Noémi rendes cigit tol.

„Szóval az van, hogy kicsi a farka. Mondjuk, ezt már tudnom kellett volna a kézfejéből, de én hajtottam ezt a sztorit magam előtt, mert hát elég vonzó, hogy övé a cég, és az is rendesen bejött, ahogy ott állt a meetingeken előttem, szépen kivasalt ingben, a szigorúnak tűnő zakójában, haláli dumával, meg hát, vágjátok, mégiscsak a főnököm, értitek, ő a cég vezetője, szóval a hatalom az kibaszott szexi tud lenni, ez az igazság” – kezdi el Noémi újabb kalandjának elmesélését, közben újabb skinny gin-tonikot készít, amibe most nem három, hanem négy perzsa rózsabimbót tesz.

„És akkor ott állt aznap a tárgyalóban, prezentálta az új projektet, én meg frankón éreztem, hogy felizgulok rá. Már értitek, nem lettem nedves tőle, azért az mégiscsak durva lenne, de valahogy rohadtul felizgatott. Vágjátok, egy ideje írogattunk, meg incselkedtünk akkor is, ha személyesen találkoztunk. Szóval eléggé benne volt a levegőben, hogy összekavarunk. Na, nem mintha akarnék vele hosszú távú viszonyt folytani, mert mégiscsak a főnököm…” – ecseteli hosszasan, közben az üvegasztal enyhén billegő lapját igazgatja.

„Az billegni fog, hiába bizgerálod. Idegesítő, tudom” – szólok közbe, de azért ő tovább simogatja az asztallapot.

„Átmentem hozzá, Lőrinc nem volt otthon azon a hétvégén, munkaügyben elutazott, hál’ istennek, nem zavart be. A főnök meg elvált, a gyerekek az előző feleségénél maradtak, ahogy az lenni szokott, egyedül él, a Szeréna úton van egy tetőtéri, pazar loft lakása, egy olyan kecó vagy négyszáz milla most. Halljátok, előadta nekem a nagy séfet, hogy akkor ő most megmutatja a konyhatudományát, és rittyentett egy steaket, én meg nem akartam előhozakodni azzal, hogy éppen tisztítókúrát tartok, és egyáltalán nem eszem húst január óta, szóval elkezdtem enni, és már majdnem akkor orgazmusom volt, mert egy hónapja nem volt a számban szaftos falat.”

Ennél a résznél hangosan röhög.

„Nem lettem vegán, vagy mi, vágjátok, csak most nem eszem húst. És kész, ennyi. Persze hülyítettem a fejét, rendesen élveztem közben, hogy elhiszi, mekkora séf, nemcsak jó vezető, még a konyhában is tudja, mit csinál, ezt imádják a férfiak, én meg annyira imádom nézni, ahogy a húshoz nyúlnak, és dolgoznak vele, ezek a felsővezetők mind az egójukat sütögetik a very fancy konyháikban, a very high-tech tűzhelyeiken, amik be vannak építve a konyhabútorba, és csak meg kell nyomni egy ponton a monokróm szekrényt, máris előbukkannak az eszközök, egy darab vezetéket, de konnektort se látsz abban az elképesztő lakásban.

Na, most meg egy napra félre lehet tenni a böjtöt, nincs igazam, csajok? A lényeg, úgyis tudod, mi? Hogy ragadjon a bélyeg. Ahahahha!”

Ennél a poénnál hangosan felröhög megint, mintha a világ legjobb viccét mondta volna. Lívia erőltetetten kacag, feszül a szája körül a bőr, én pedig faarccal hallgatom tovább ezt a rettenetesen izgalmas sztorit, amiből kéthavonta van egy új. Elég szemtelenül csinálja. Lőrinccel legalább tizenkét éve vannak együtt, közepes intenzitású egyetemi szerelem, kurva nagy közös érdekek, egyik se akar válni, a férjét egész egyszerűen nem érdekelte egy idő után, hogy kielégítse Noémit, meg szerintünk egy kicsit egymásra is untak, de, mondjuk, kik ne unnák meg egymást ennyi év után, max azok, akik eleve érdekkapcsolatba kezdtek bele.

Arról semmit nem tudunk, hogy a Lőrincnek is megvannak-e a külön útjai, barátnőnk szerint makulátlan, sőt, néha idegesítően az, mármint Noémi számára idegesítő, aki pedig egy kurva pillanatig nem zavartatja magát, szemérmetlenül összeszűri a levet bárkivel, akit megkíván.

„Aztán leültünk a kanapéra, és simogatni kezdte a karom, és próbáltam nem arra koncentrálni, hogy mennyire kicsi a keze, és löktem neki a dumát, le akartam nyűgözni, imádom ezeket a hatalommániás csávókat elkápráztatni a humorommal meg a karizmámmal, és akkor ő is nyomatta a magáét, a dumát a golfról meg a jachtozásról meg hogy hova jár kondizni, és a cégről is beszélt, meg a felelősségről, meg hogy hogyan jutott el idáig. Ezek a férfiak erre élveznek el, hogy elmesélhetik az életüket, esküszöm nektek, csajok, imádják részletesen bemutatni a karrierjüket, és ha elérnek a sztoritellingben a csúcsra, akkor megbasznak.”

Na itt egyszerre felröhögünk, mert ez tényleg vicces.

„Na, és akkor elkezdtünk egymásra mászni, szopta a mellem, nyalta a pinám, és akkor vártam, hogy berakja, de ahogy a kezembe vettem, csak egy kis puha valami volt a tenyeremben, mondom jó, akkor bevetem a nehéztüzérséget, bár bevallom nektek, elsőre senkit nem szopok le, nem kell az összes aduászt kiteríteni már a legelső találkozón, hadd tartson hosszan az etetés. De itt nem volt más választásom, elég kellemetlen helyzet, sajnáltam is szegényt, mert rettenetesen izzadt, szóval a számba vettem, és elkezdtem rendesen megdolgozni, de semmi.

Értitek? Frankón semmi.

Velem még ilyen nem történt. So-ha a bü-dös é-let-ben.”

Az utolsó mondatot annyira elnyújtva és annyira tagoltan mondja, minden egyes szótagot rendesen artikulálva, megrágva és kiköpve elénk az asztalra, hogy bárki elhinné neki, hogy ez tényleg így van. És amennyire őt ismerjük, semmi kétség nem is fér hozzá.

Közben leveszi a pulóverét, egy szál melltartóban ül az asztalnál, és azt mondja, hogy kurva melege van. Nem akarom tájékoztatni arról, hogy egyáltalán nincs meleg, csak kimelegedett a sztori hevétől, teljesen mindegy lenne, imád meztelenül mutatkozni.

Noémiben semmi szégyenérzet nincs. Még a visszapillantó tükre is úgy van beállítva, hogy magát nézhesse benne.

Lívia közben alaposan elrendezgeti a következő csíkot, ismét szűkre sodorja a húszezrest, a füle mögé tűri a haját, hogy ne lógjon bele a tányérba, és felszippantja az egyik utcát. Majd a hüvelykujjával betapasztja azt az orrlyukát, amelyikbe a kokaint szívta, körkörös mozdulatokkal masszírozni kezdi, hogy az apró rögök az orrszőréről besimuljanak a nyálkahártyába, majd hátradobja a fejét, és az orrán keresztül három rövid levegőt vesz.

Noémi ezalatt feláll, kiönti a hamutálat, mert zavarja Lívia teveszarszagú kamucigije, ennek teátrálisan jelét is adja, és folytatja a sztoriját.

„Szóval értitek, ott vagy egy ilyen halálosan kellemetlen szituban, és akkor mit tudsz csinálni? Úgy teszel, mintha ez meg se történne, még lihegtem is, hogy hallja, élvezem a lankadt pénisz szopását, majd úgy tettem, mintha ez egyáltalán nem lenne gáz, meg hát amúgy nem is gáz, bárkivel előfordul, csak én nem láttam még ilyet soha életemben.

És akkor automatikusan arra gondolsz, hogy biztos veled van valami para, nem tetszik neki a szagod, vagy nem tetszik neki a vaginád, vagy rossz a testnedveid íze, fene tudja, bármi lehet. Ez amúgy rémisztő, hogy a nő egy ilyen helyzetben egyből magát kezdi hibáztatni. Miért nem az jut eszünkbe legelőször, hogy simán csak egy impotens hatalommániás pöccsel van dolgunk, akinek, ha véletlenül átmegy a szűrőjén egy karakán nő, akkor egyből leblokkol? Miért kell egyből azon agyalni, hogy biztos velünk van valami bődületes nagy hiba? És tudjátok, hogy mi az elképesztően nagy baj? Hogy még nekem is, még egy ilyen elképesztően fasza csajnak, akinek azért eléggé rendben van az önbecsülése, a teste, az esze, a humora, a mindene, még én is azon kezdtem gondolkodni, vajon mi nem tetszhet neki bennem! Értitek? Tiszta vicc az egész!”

Lívia közben újabb üveg proseccót bont, néha merev grimaszokat vág a kokótól, és nem igazán kommentálja a hallottakat. Igazából mindketten le vagyunk sokkolva a történettől, Noémi impulzív előadásmódjától, és tudom, hogy Lívia mindjárt belevág, a „hagyjad már a hülye feminizmusodat” dumájába, mert attól rettenetesen be tud feszülni, ha minden egyes sztoriba beleszövi barátnőnk a női egyenjogúságot, Noémi pedig, valljuk be, hajlamos erre.

„Figyelj, Noémi! Már ne is haragudj, de ennek semmi köze az emancipációhoz. Ez csak sima impotencia, leblokkolt valamitől, és kész, az is lehet, hogy szervi baja van. Az pedig, hogy te egyből magadat okolod, a te fejedben létező dolog. Mondtam neked, hogy menj el pránanadira, majd ott megmondják a lelki okokat, miért keresed egyből magadban a hibát, de ez nem feminista dolog, hidd el nekem.”

Szeretnék közbeszólni, hogy a társadalmunk úgy van kódolva, hogy a nő az eleve alárendelt szerepéből nehezen tud kimászni, hogy egyébként mekkora a bérszakadék, és azt is érdemes lenne megvizsgálni, hány nő van például Noémi cégénél vezető beosztásban, de inkább nem akarom elrontani ezt a szuper, lazulós estét azzal, hogy egymásnak feszülünk világnézeti különbözőségeinken, ja, meg Lívia spiri Pandora szelencéjét se akarom kiszabadítani, mert akkor aztán kő kövön nem maradna. Helyette elmesélem nekik, mi történt velem múlt héten, miután otthagytam őket a szórakozóhelyen, és leléptem azzal az izmos csávóval.

„Tudjátok, csajok, van abban valami rohadtul izgató, hogy egy vadidegen palival kefélsz. Szóval leléptünk, és nem akartam ide felhozni, nagyon ritkán hozok fel ide idegeneket, ezért hozzá mentünk, a kilencedik kerületi, új építésű társasházi albérletébe, amiben semmi otthonosság nem volt, de ez most tényleg részletkérdés egy tíz évvel fiatalabb, ennyire helyes palinál, az ilyeneket nem azért tartjuk.

Szóval hazamentünk, és orbitálisat keféltünk, de ismertek, mennyire utálok idegen helyen aludni. Viszont eléggé részeg voltam, néhány részlet ki is maradt, fogalmam sincs, hogy aludtam el, de amikor felébredtem, már világos volt, és irtó ciki volt úgy kiosonni a lakásából. Nappali fénynél amúgy volt benne egy csomó részlet, ami nem is tetszett annyira, borzalmas érzés, amikor a valóság kitisztítja a tudatod, és ott fekszel egy vadidegen alatt a kényelmetlen Malvik matracon, ebből te már rég kinőttél, mert kurva rég memóriahaboson alszol, és akkor azt se tudod, hogy mássz ki alóla. A telefonomat meg bent hagytam, szóval végül fel kellett keltenem, addig csengettem, amíg ki nem jött, na az volt igazán kellemetlen, mert vissza akart tessékelni, hát én meg annyira rühellem a másnapos szexet, másnapos bugyiban, másnapos sminkben, fogmosás nélkül, hogy nem is tudom elmondani. Ilyenkor azt érzem, hogy az alkohol átitatja az összes sejtemet, ami kábé igaz is, annyit piáltunk előző nap.”

Ezen összenevetünk. Majd kérik, hogy mondjam meg nekik a pasi Insta-nevét, hadd csekkolják le, és amikor meglátják, hogy hatvanezer követője van, akkor elkezdenek húzni, hogy mi van, te valami Insta-sztárral jöttél össze, aztán cikizni kezdik a képeit, amiken tökéletes teste van, de túl tökéletes, szóval olyan kellemetlenül. Tulajdonképpen vágom, hogy nem passzol hozzám, hogy nem igazán vihetném el társaságba, mert az egy dolog, hogy tíz évvel fiatalabb, de feszülős inget, és feszülős nadrágot hord, ami rajta jól áll, de mellettem furán mutatna.

Lívia és Noémi érdeklődve hallgatja a beszámolómat, majd Noémi kifejti, hogy nekem igenis jogom van tíz évvel fiatalabb, extrán helyes pasikkal dugni, mert atombomba nő vagyok, bármelyik csávó sírva könyörögne a küszöbömön, szóval ne érezzem magam semennyire se kellemetlenül amiatt, hogy független, szabad, önálló nőként így élem az életem. Mert igenis a nőknek is pontosan ugyanannyi joga van a szabad szexhez, a szabad élvezetekhez és a tetszőleges partnercseréhez.

Lívia szerint kötődésfóbiás vagyok, és nekem is el kellene mennem pránanadira, mert ennek is biztos valamilyen lelki okai vannak, és szerinte helyre kellene hoznom a kapcsolatomat az anyámmal, akivel két hónapja nem beszéltem. És Lívia szerint az se véletlen, hogy négy éve nem bírtam elkötelezni magam senki mellett, és rettegek attól is, hogy együtt kell aludnom valakivel, minden szeretőmet kirúgom pár hét után. Amikor jönnek az elvárásaikkal, hogy aludjunk együtt, meg bújjunk össze, na akkor a következő szcenárió történik: újabb buli, újabb bebaszás, és jönnek az újabb csávók, még véletlenül se olyanok, akikkel lehetne bármi komolyat kezdeni.

Fogalmam sincs, mi történik egy ilyen pránanadin, semennyire nem hiszek ezekben a dolgokban. Ha valaki simán fasz, annak nincsenek lelki okai, az egész egyszerűen csak simán egy fasz, és ha nem elég felnőtt ahhoz, hogy ezt felismerje, akkor úgy is marad élete végéig, nem kellenek ehhez ingás nők, lelki utaztatás, aszcendens és horoszkópelemzés. Különben is, nekem semmi bajom nincs az anyámmal, sőt, imádom, ő egy jófej nő, igazából tök jóban vagyunk, csak nem igazán szoros a kapcsolatunk, sosem volt az, így szoktam meg, nekem ez az anyaképem.

Na de ezt nekem nem családállításon fogják megmondani, és nem is egy inga.

Líviának egyébként van jósnője, asztrológusa, és különböző spirituális terapeutái is vannak. Ezekre havonta igen szép summákat költ. Mondjuk, nem tudom, hogy egyszer-egyszer egy ilyen kokós este hogyan jön ebbe a spiri képbe, de most nem szeretném ezt firtatni.

Lívia hosszasan mesél arról, hogyan jutott el oda, hogy a kapcsolata a vőlegényével mesés legyen, hogy mennyit dolgozott magán különböző terápiákon, de Noémi látványosan adja az unalmas arcot, ha a lelkesedést képes eltúlozni, akkor az unatkozást is, nála tényleg csak végletek léteznek, feketék és fehérek, nincs átmenet, semmilyen árnyalatbéli különbségek nincsenek. Nem is értem, hogy Lívia hogyan képes velünk itt ülni órákat, ha a kapcsolata ennyire tökéletes, minek szív néha kokaint, ha minden ennyire klappol otthon, és mit tudnak még neki mondani a pránanadin meg a jósnőnél, ha a legnagyobb boldogság várja odahaza.

Az iqos teveszar bűze lassan beteríti az egész konyhát, a bazsalikomos diffúzort legalábbis teljesen legyőzte. A fonatos tonettasztal sérült üveglapja totálisan elmozdult és gusztustalanul mocskos lett, tele az ujjlenyomatainkkal, amelyek apró bűnjelekké maszatolódtak szét.

Lívia begyűjti az asztalról a pezsgőspoharakat, és a mosogatóhoz viszi. Mondom neki, hogy hagyja abba a pakolást, majd én elintézem holnap. Noémit ilyesmire nem kell figyelmeztetni, ő soha nem pakol. A kuka mellé rakom az üres proseccós üveget.

Lívia közben altatót kér, Noéminek is adok.

Taxit hívnak appon keresztül, hat percet jelez, hajnalban nehezebben ér ide, egyébként egy perc a belváros.

Bezárom utánuk az ajtót, és pakolni kezdek, a konyha eltakarítása hajnali blues.

A fürdőben belenézek a tükörbe, olyanok a vonásaim, mintha remegne az arcképem.

Aztán bemegyek a hálómba, még legalább fél óráig nem tudok elaludni, a sok pezsgőtől rettenetesen száraz a szám.

A szoba tere tágas, másmilyen, mint az Insta-sztárnál.

Itthon egészen más miatt lélegzem nehezen.