Linda Castillo

KÁRHOZAT

Linda Castillo

KÁRHOZAT

A mű eredeti címe

Fallen

Text copyright © 2021 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Beke Cz. Zsolt

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

BEKE CZ. ZSOLT

A borítót andipantz fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 676 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet azoknak a csodálatos barátaimnak ajánlom, akik az ohiói Dover városi könyvtárában dolgoznak. Köszönöm, hogy az elmúlt tizenegy évben ennyi remek és izgalmas eseményen vehettem részt nálatok. Mindig kitesztek magatokért, és ez sokat jelent számomra. Nem is tudjátok, milyen fontos hagyomány lett az életemben, hogy találkozom veletek és az olvasóitokkal. A könyvtáratok az otthonommá vált, amikor úton vagyok, és egytől egyig mindannyiótoknak elmondhatatlanul hálás vagyok.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Mint minden könyv esetében, most is köszönetet kell mondanom a Minotaur Books tehetséges és elkötelezett dolgozóinak – a szakértelmükért, a kemény munkájukért, azért, mert mindent megtettek a könyvért, hittek benne és bennem is, és legfőképp a barátságukért. A szerkesztőmnek, Charles Spicernek, az ügynökömnek, Nancy Yostnak, Jennifer Enderlinnek, Andrew Martinnak, Sally Richardsonnak, Sarah Melnyknek, Sarah Grillnek, Kerry Nordlingnak, Paul Hochmannak, Allison Zieglernek, Kelley Raglandnek, David Baldeosingh Rotsteinnek, Marta Flemingnek, Martin Quinn-nek, Joseph Brosnannek és Lisa Davisnek – hálás köszönet mindannyiótoknak!

1. FEJEZET

Tudta, hogy nehéz lesz visszatérnie annyi év után, különösen amennyi fájdalmat okozott a távozásával. Megbántotta azokat, akiket szeretett, és nem vesztegette az idejét lelkiismeret-furdalással. Olyan kapcsolatokat tett tönkre, amelyek a világon mindent jelenthettek volna számára. Másokat okolt a balszerencséjéért, soha nem ismerte be, hogy esetleg ő hibázott. Nagyon is értett ahhoz, hogyan kövesse el egyik hibát a másik után, szépen sorban.

Egyszer, régen, Painters Millt tekintette az otthonának. Ide tartozott, a közösség része volt, és nem igazán érdekelte, hogy mi van a kukoricaföldeken, a kies tanyákon és a kanyargós földutakon túl. Akkoriban ez a város volt számára a világ közepe. A családja a mai napig itt él – igaz, ő már tizenkét éve nem tagja ennek a családnak. Noha nem kifejezetten örült neki, mélyről fakadt a kapcsolata ezzel a hellyel és a lakóival – véleménye szerint túl mélyről –, és ez egy olyan kapocs volt, amit már nem tudott elszakítani, bármennyire is erőlködött.

A mesébe illő kisváros a tipikusan amerikai főutcájával és a festői környezetével nem volt mindig ilyen barátságos. A tizenhét éves önmaga számára Painters Mill a dörgedelmes leckék, a betarthatatlan szabályok és a kemény büntetések színhelyét jelentette, amiket olyan emberek osztottak ki, akik, hozzá hasonlóan, tudták, hogyan kell fájdalmat okozni a másiknak.

Évek kellettek hozzá, hogy rájöjjön, mekkora baromság volt a szenvedés, és az az érzés, hogy ő sosem lehet elég jó. A mammja is mindig azt mondta: az időt tisztelni kell, az élet pedig egy kegyetlen tanár. Ebben például igaza volt az anyjának.

Painters Mill semmit sem változott. A főutca a bájos kirakataival és az amish szuvenírboltjaival még mindig a történelmi belváros központja volt. Az idilli farmokon és földutakon még mindig fel-felbukkant egy lóvontatta kocsi vagy szénásszekér. Mintha visszaugrott volna az időben, és igazából soha nem is hagyta volna itt ezt a várost, és ami azóta történt, csak egy álom lett volna. Minden ugyanolyan volt, mint annak idején, és ez mélységesen felzaklatta.

A Fűzfaliget Motel is éppen úgy nézett ki, mint egykor. Ugyanaz a lepukkant homlokzat, a parkolóban murva vetett port. A szobában ugyanaz a bűnronda narancssárga szőnyeg, a falakon ugyanazok a ronda képek. A levegőben ugyanúgy enyhe cigarettaszag és az állott törölközők aromája keveredett. Tizenhét évesen nem lett volna szabad itt járnia. Ha volt valami, amit igazán megtanult az életben, az az, hogy csak előre nézzen, a múlttal nem szabad foglalkoznia. A céljaira kell összpontosítania, nem azokra a dolgokra, amiket megbánt. Hosszú évek áldozatos munkája kellett hozzá, hogy kiküzdje magát a pöcegödörből, amivé az élete vált. Jól megvolt, remélni sem merte volna, hogy eddig eljut, tisztességes életet élhetett. Számít ez az egész most valamit? Elegendő volt?

Rachael Schwartz az ágyra dobta az utazótáskáját. Úgy vélte, eleget várt ahhoz, hogy helyrehozza a dolgokat, hogy helyrehozza a tévedését, ami a mai napig álmatlan éjszakákat okozott.Az egyetlen rossz döntést, amin nem tudta túltenni magát, ami évek óta ott motoszkált az agyában, és nem hagyta nyugodni. Nem tudta, mire számítson, minden úgy alakul-e, ahogy szeretné. Csak abban volt biztos, hogy meg kell próbálnia. Bármi is lesz a végeredmény, pozitív, negatív, vagy valahol a kettő között, azzal együtt kell élnie.

Hajnali kettőkor kopogtattak az ajtaján. Már akkor tudta, ki az, amikor még csak kikászálódott a takaró alól. Mosolyogva lépett az ajtóhoz, és megörült, amikor a kémlelőnyíláson át meg is látta a látogatóját. Az izgalom azonban nem tudta elnyomni benne a félelem morajlását. Szélesre tárta az ajtót.

– Már ideje volt... – mondta.

A látogató arcán mosoly futott át, a szemében felismerés csillant.

– Azt hittem, soha többé nem találkozunk.

– Nincs ekkora mázlid – mosolyodott el Rachael.

– Bocs a kései óra miatt. Bemehetek?

– Azt hittem, meg sem kérdezed. Bőven van mit megbeszélnünk. – A nő hátralépett, és beengedte a látogatóját. – Felkapcsolom a lámpát.

Zakatoló szívvel lépett az éjjeliszekrényen álló lámpához. Hónapok óta gondolkozott azon, mit is fog mondani, de most egy értelmes mondatot sem tudott volna kinyögni. Nem éppen ideális, de hát mire számított?

– Remélem, hoztál bort – mondta, miközben lehajolt a kapcsolóért.

A csapás a semmiből érte. Fehér fény villant a szeme előtt, zúgott a füle, mintha dinamit robbant volna a fejében. A fájdalom szinte kettéhasította a koponyáját. Térdre rogyott, döbbenet és zavarodottság lett úrrá rajta.

Megkapaszkodott az éjjeliszekrényben. Hangosan nyögve, imbolyogva álló helyzetbe küzdötte magát, aztán megfordult. Észrevette az ütőt a látogatója kezében, mint ahogy mást is, amit korábban nem látott: a sötét szándékot, az eltemetett haragot. Édes istenem, hogy lehettem ilyen naiv?

Az ütő hatalmas suhintással ismét lecsapott. Rachael bizonytalanul jobbra lépett, hogy kitérjen előle, de nem volt elég gyors. Az ütő a vállára sújtott, megreccsent a kulcscsontja, a hirtelen fájdalomtól levegőt is alig kapott. El akart szaladni, de nyöszörögve térdre rogyott.

A látogatója közelebb lépett. Még nem végzett. Rachael oldalra fordult, védekezően felemelte a kezét. Az ütő az alkarjának csapódott, fájdalomában és a rémülettől úgy villódzott a szeme előtt, mint egy stroboszkóp.

– Ne! – kiáltotta.

A támadója összeszorított fogakkal hátralépett, a tekintete élettelen, mintha csak üvegszeme lenne. Rachael feje hátranyeklett az arcára mért ütéstől. Elharapta a nyelvét, vér ízét érezte a szájában. Sötétség úszott a szeme elé, mintha a semmibe zuhanna. A válla a padlónak ütődött, az arca hozzáért a szőnyeghez. Tudta, hogy súlyosak a sérülései, hogy a látogatója nem áll le, hogy nagyon is elszámolta magát.

Léptek tompa hangja a szőnyegen, halk lihegés a fáradtságtól. Rachael kóválygó fejjel az ágy felé nyúlt, megragadta a lepedőt, megpróbálta felhúzni magát. Az ütő centikre a kezétől csapódott a matracba. Még megmenekülhet. Embertelen hang tört fel a torkából, miközben rávetette magát az ágyra, aztán megragadta a lámpát, és kitépte a vezetéket a falból.

Az ütő most a hátán érte, a borzalmas hangú csattanás hatására nem kapott levegőt. Áramütés szaladt végig a gerincén. Minden erejével azért küzdött, hogy ne veszítse el az eszméletét. Egész testével próbált lendületet adni a lámpának, de túl súlyosak voltak a sérülései, a lámpa tompán koppant a padlón.

– Hagyj békén! – zokogta.

Legördült az ágyról, próbált lábra állni, de megbicsaklott a térde, és a földre zuhant. Körülnézett, talán egy méterre lehetett a tárva-nyitva álló ajtótól. Halvány fény világította meg a bejáratot. Ha addig el tudna jutni... Ott a szabadság, az élet, gondolta. Kúszni kezdett az ajtó felé, a fájdalom mint tehervonat taglózta le minden egyes mozdulattal.

Balról lépteket hallott, a látogatója megkerülte az ágyat, elállta az útját.

– Ne! – üvöltötte a rettegéstől rekedten. Nem maradt ideje, hogy felkészüljön a következő támadásra.

Az ütő akkora erővel landolt a bordái között, hogy az oldalára fordította. Állatias hörgés szakadt ki belőle. A fájdalom mindent felülírt, megpróbált a száján át levegőt venni, de csak vért nyelt.

Sípolva fújta ki a levegőt, amikor a hátára fordult. A fölé magasodó arc egy lelkiismeretlen gép arca volt, érzelemmentes tekintetében leírhatatlan céltudatosság. Semmi intellektus, semmi érzelem. Ekkor értette meg, hogy meg fog halni, hogy az élete ebben a mocskos motelben ér véget, és az égegyadta világon nem tehet ellene semmit. Találkozunk a pokolban!, gondolta.

A következő csapást már nem látta.

2. FEJEZET

Ohio északkeleti részén a telek mintha örökké tartanának. Az emberek bezárkózva élik a napjaikat. Hetekig még a napot sem látjuk. Amikor a szüntelen hideg és hó végre enged a szorításából, és az első zöld levelek megjelennek a földeken, a tavaszi láz járványként söpör végig a környéken.

Kate Burkholder vagyok, az ohiói Painters Mill rendőrfőnöke. A barátságos, nagyjából ötezer-háromszáz lakost számláló, az amish vidék központjában álló kisvárost 1815-ben alapították. Én is amishnak születtem, de szemben az amish fiatalok többségével, én tizennyolc évesen otthagytam a közösséget. A közeli Columbusban leérettségiztem, diplomát szereztem büntető igazságszolgáltatásból, és végül a rendőrségen találtam meg a hivatásomat. Néhány évet eltöltöttem a nagyvárosban, de a gyökereimtől nem tudtam elszakadni, és amikor a városi tanács megkeresett a rendőrfőnöki pozícióval, visszatértem, és egy pillanatra sem bántam meg.

Ma reggel a pajtában kezdem a napot életem párjával, John Tomasettivel, aki az ohiói bűnügyi nyomozóiroda ügynöke. Egy nyomozás során találkoztunk nem sokkal azután, hogy rendőrfőnök lettem, és ugyan kicsit nehezen rázódtunk bele, de elkezdtük ezt a mindennapinak egyáltalán nem nevezhető kapcsolatot. Mindkettőnk meglepetésére aztán a dolog egy őszinte és tartós érzelemmé alakult, és felnőtt életemben először végre elmondhatatlanul boldognak érzem magam. Most éppen a pajta deszkaburkolatát javítjuk, Tomasetti a fűrésztelepről hozott húsz horonycsapos deszkát meg néhány kanna festéket. Miközben mi kipakolunk a furgonból, egy tucatnyi buckeye tyúk kapirgálja és csipkedi a döngölt padlót.

A két és fél hektáros farmmal még sok a tennivaló, leginkább azért, mert mindent mi csinálunk, és mint ahogy az általában lenni szokott, a gyakorlat teszi a mestert. Abban bízunk, hogy a hét végére sikerül kicserélni az oldalborítást, jövő hét végén lealapozzuk és lefestjük, utána pedig, ha az idő engedi, nekiállunk a kertnek is.

– Jól hallottam, sikerült új diszpécsert találnotok? – kérdezi Tomasetti, miközben kihúz egy újabb deszkát a furgon platójáról, és a többire fekteti a földön.

– Múlt héten kezdett – felelem. – Nem lesz vele gond.

– Gondolom, ennek Mona örül a legjobban.

A korábbi diszpécser nevének említése – aki azóta Painters Mill első, teljes állású rendőrnője lett – mosolyt csal az arcomra.

– Nem csak ő boldog – jegyzem meg. – Így a rendőrfőnöknek is jut némi szabadidő.

Tomasetti a platóról néz le rám, mindkét kezében festékes kanna.

– Nekem elnyerte a tetszésemet.

Leemelem az utolsó deszkát a kocsiról, aztán rászegezem a tekintetem.

– Mondták már neked, milyen jól áll rajtad a bőrkesztyű? – kérdezem.

– Nem is kevesen.

Tomasetti éppen lekászálódna a platóról, amikor rezegni kezd a telefon az övemen. A kijelzőn a „Diszpécser” felirat villan fel.

– Üdv, Lois!

– Főnök! – Lois Monroe a délelőttös diszpécserem. Magabiztos nagymama komoly szakmai tapasztalattal, a keresztrejtvények nagymestere. A hangja alapján valami nagyon felkavarta.

– Monát nem sokkal ezelőtt a Fűzfaliget Motel vezetője riasztotta. Az előbb szólt be rádión, hogy az egyik szobában egy holttestet találtak.

Gondolatban máris azt találgatom, hogy vajon természetes-e a halál oka – szívroham vagy egy szerencsétlen esés a fürdőben –, esetleg, ami sokkal rosszabb, drogtúladagolás. Az ilyesmi egyre gyakoribb manapság, még az olyan eldugott helyeken is, mint Painters Mill.

– Van ötlete, hogy mi történhetett? – kérdezem.

– Mona azt mondja, főnök, hogy gyilkosság, és eléggé remegett a hangja. Azt is mondta, hogy durva a helyszín.

Nem ilyen telefonhívásokhoz vagyok hozzászokva.

– Indulok is! – jelentem be. – Kérje meg Monát, hogy biztosítsa a helyszínt, őrizze a lehetséges bizonyítékokat. Se be, se ki nem mehet senki. Aztán értesítse a mentőket és a halottkémet!

Húsz perc az út a motelig. Magamra kapom az egyenruhámat, a taktikai övemet, és rekordidő alatt magam mögött hagyom Woostert.

Ha úgy vesszük, a Fűzfaliget Motel Painters Mill egyik nevezetessége. Az épület előtti tábla szerint „Századközepi modern berendezés, tiszta szobák és tükörcsillogású medence” csalogatja az amish vidéken néhány napot eltölteni kívánó turistákat. A helyiek messze nem ekkora optimizmussal tekintenek a létesítményre, különösen annak fényében, hogy a medence nem csillog, a homlokzatra ráférne egy festés, és a szobákat a nyolcvanas évek óta nem újították fel.

A murvás parkolóba érve észreveszem Mona kocsiját a vezetőség irodája mellett, a fényhíd még mindig villog. A rendőrnő a kilences számú szoba előtt áll, egy nagydarab, terepszínű nadrágot és teniszpólót viselő férfival beszélget. Valamikor már találkoztam vele, de nem emlékszem a nevére. Gondolom, ő az igazgató. Leparkolok Mona járgánya mellé, és a rádiómért nyúlok.

– Húsz-huszonhárom – közlöm a diszpécserrel, hogy megérkeztem a helyszínre.

Kiszállok, és elindulok a többiek felé. Mona felém pillant, és a megkönnyebbülés tagadhatatlanul az arcára van írva. Huszonhat éves, és még csak néhány hete dolgozik teljes állásban, de most is éppen annyira rajong a rendőri munkáért, mint az első napján. Hiába nincs tapasztalata, így is remek zsaru: motivált, jók az ösztönei, és bármelyik műszakban bevethető, ami külön öröm akkor, amikor mindössze öt rendőr dolgozik az őrsön.

Alaposan végigmérem, miközben kezet fogunk. Sápadt, hideg keze reszket az enyémben. Mona nem egy nebáncsvirág, a többiekhez hasonlóan ő is többre értékeli az akciót egy unalmas szolgálatnál, és mindig nagy elánnal veti bele magát a nyomozásba. Ma reggel azonban halálsápadt, és biztos vagyok abban, hogy a mandzsettáján hányás nyomát látom.

– Mi a helyzet? – érdeklődöm.

– Az áldozat nő. – A tekintete a kilences szobára téved. – A padlón fekszik. Főnök, az egész szobát vér borítja. Fogalmam sincs, mi történhetett. – A válla fölött hátranéz a férfira, aki látványosan próbál hallgatózni, majd suttogóra fogja: – A jelek szerint nem adta magát könnyen. Még csak azt sem tudom megállapítani, hogy lelőtték, leszúrták, vagy mi történt vele.

– Maga az igazgató? – fordulok a férfi felé.

– Doug Henry. – Megkocogtatja az ingére tűzött „Igazgató” feliratú táblát. – Én hívtam a segélyszámot.

– Van ötlete arról, hogy mi történhetett? – kérdezem. – Látott valamit?

– Tizenegyig kell kijelentkezni. Ma nem dolgozik a szobalányunk, így nekem kellett takarítani. Fél tizenegykor felszóltam telefonon a szobába, de nem vette fel senki, így tizenegykor bekopogtattam. Akkor sem reagált senki, így a saját kulcsommal benyitottam. – Hosszan kifújja a levegőt. – Még soha nem láttam hasonlót, pedig egy időben egy vágóhídon dolgoztam. Az egész szoba vérben úszott, a bútorok szanaszét a földön. Azonnal kirohantam, és hívtam magukat.

– Kinek a nevén vették ki a szobát? – érdeklődöm.

– A családneve Schwartz – feleli a férfi. Ez egy gyakori vezetéknév Ohio ezen csücskében az amish és a világi közösség körében egyaránt. Ha nem tévedek, Painters Millben is él két család ezzel a névvel.

– És mi a keresztneve?

– Mindjárt megnézem – ajánlja fel az igazgató.

– Hálás lennék érte. – Aztán Mona felé fordulok. – Biztosította a szobát?

Először csak undorodva ingatja a fejét, aztán végül megszólal:

– Amikor megláttam a testet, rájöttem, ez egyedül nem fog menni, és inkább kijöttem.

– Volt valaki más is a szobában?

– Csak én.

– A halottkém és a mentők már úton vannak?

– A seriffhivatal is – közli Mona egy biccentés kíséretében.

– Biztosítsuk a helyszínt! – Elindulok a kilences számú szoba felé. – Győződjünk meg arról, hogy nincs bent senki más. Gyorsan körülnézünk. – Én lépek be elsőként az ajtón. – Figyeljen a lehetséges bizonyítékokra! Ne érintsen meg semmit!

– Értettem!

Kell néhány másodperc ahhoz, hogy a szemem alkalmazkodjon a szoba homályához. Már azelőtt érzem a vér szagát, hogy egy cseppet is látnék. Sötét, kellemetlen, fémes, kénes bűz. Néhány lépésnyire előttem egy lapostányér méretű vérfolt ivódott bele a szőnyegbe. Foltos az ágytakaró is, a fejtámlán és a falakon fröccsenés. A mennyezeten finomabb cseppekből álló permet. Az ágy túlsó oldalán megpillantom az áldozat kezét.

– Ellenőrizze a fürdőszobát! – utasítom Monát. – Nézzen körül alaposan!

A jól ismert gyomorgörcs fog el, amikor elindulok az ágy felé – az erőszakos halállal szembeni ösztönös reakció. Nem számít, hány ilyen áldozatot láttam már, reszketni kezd a gyomrom, és úgy érzem, alig kapok levegőt. Megkerülöm az ágyat, végre rálátok a testre. Az áldozat nő. A hasán fekszik, szétvetett lábbal, az egyik keze a teste alá szorult, a másik kinyújtva, az ujjak karomként kapaszkodnak a szőnyegbe, mintha az ajtó felé próbálta volna vonszolni magát. Rózsaszín pólót visel, bugyit és zoknit.

Könnyebb lenne a dolgom, ha jobbak lennének a fényviszonyok. Előveszem a kis méretű zseblámpámat. A fénysugár egy borzalmas történetre vet fényt. A padlón összetört búrájú lámpa hever, a vezetékét kitépték a falból. Bármi is történt ezzel a nővel, harcolt az életéért, nem adta magát könnyen annak a szemétládának, aki ezt tette vele.

Ügyes kislány!, suttogom magamban önkéntelenül.

– A fürdőszoba tiszta – közli Mona.

– Vérnyom?

– Nincs.

Hátranézek, Mona sziluettjét körülöleli az ajtón beáradó fény. Az elmém már a bizonyítékok rögzítésénél tart, miközben tisztában vagyok azzal, hogy éppen beszennyezni készülök ezt a bizonyítékot. De nem tehetek mást.

– Menjen ki, és zárja körül a helyszínt. – Egyre feszültebbé válik a hangom. – Senki nem jöhet be a halottkém kocsiján kívül.

– Vettem.

Találkoztam már erőszakkal, tudom, milyen elmondhatatlan borzalmakra képes egy ember egy másik emberrel szemben. Egy pillanatra azonban még engem is megráz a látvány.

A nő feje a másik irányba fordul, az álla természetellenes szögben áll. Vörösesszőke hajába vér tapadt, a fejbőre szétnyílt, vörös szájként mered a seb a tarkóján. Zöldeskék körömlakk, arany karkötő, ápolt kéz. Ez a nő pár órával ezelőtt még olyan mindennapi dolgokkal törődött, mint a manikűrje vagy az ékszerei.

Óvatosan, hogy ne tegyek kárt a helyszínben, megkerülöm a testet. Azonnal nyilvánvaló, hogy meghalt. Az arca bal oldala felismerhetetlen. A járomcsontja beszakadt, a szemgolyó kifordult a szemüregből, az orr alaktalan bőrdarabka, a nyelve kitüremkedik a kitört fogak között. Vér és nyál keverékéből öklömnyi tócsa keletkezett a szőnyegen.

Megvilágítom az arcot. A felismerés kényelmetlenül bizsereg a bensőmben, egy rég elfeledett emléket kelt ismét életre. Aztán jön a rettegés; jobb lenne, ha nem ismerném fel az áldozatot. De nem így történik, felkavarodik a gyomrom, hátrálnom kell egy lépést. Megtámaszkodom a térdemen, és hangosan fújtatok.

– A kurva életbe!

Alaktalan hang hagyja el a torkomat, köhögésbe fullad. Pillanatok alatt összeszedem a gondolataimat, felegyenesedek, körülnézek a helyiségben. Bőrrojtos, luxusmárkájú táska hever a székben. A keskeny gardróbszekrény előtt utazótáska. A székhez lépek, kiveszek egy tollat a zsebemből, és azzal nyitom fel a táska fedelét. A táskában bőr pénztárca, sminkkészlet, fésű, parfüm. Kiveszem a pénztárcát, húszdolláros bankjegyek sorakoznak benne. Bárki tette is ezt, nem a pénz volt az indíték.

Az átlátszó műanyag lappal fedett zseb mögött ott a jogosítványa. Úgy érzem, megmozdul a lábam alatt a talaj, amikor elolvasom a nevet. Rachael Schwartz. Egyre inkább hatalmába kerít a borzalom, amikor megnézem a vörösesszőke hajú, szinte mosolyra húzódó szájú fiatal nő fényképét. Előttem az élet, és ha lemaradsz, kimaradsz belőle!, üzeni a félmosoly. Rachael pontosan ilyen volt. Szinte kezelhetetlen, és a nagy érzelmeknél csak a még nagyobb drámákat imádta jobban. Már gyerekként sem igazán követte a szabályokat, mindig meg volt győződve az igazáról, még akkor is, ha éppen tévedett, és gyakran volt ez a helyzet. Ha megbántotta vagy felidegesítette az ember, akkor aránytalanul durván vágott vissza. A hibái ellenére tisztán és elszántan tudott szeretni. Mindezt azért tudom, mert egykor én voltam azon kevés amishok egyike, akik megértették őt, bár ennek soha nem adtam hangot.

Lehunyom a szemem, és visszafojtom a kitörni készülő érzelmeket.

– Rohadt szemétláda... – suttogom.

Rachael Schwartzot pelenkás kora óra ismertem. Hét évvel volt fiatalabb nálam, egy Painters Mill-i Swartzentruber család középső gyemekeként született. A Swartzentruberek a régi rend követői, és a lehető legszigorúbban értelmezik a vallás évszázados szabályait. Ők elvetik azokat a technológiai eszközöket, amelyeket a többi irányzat engedélyez, például az utak sóderrel borítását, a vezetékes víz bekötését, sőt, a szekereiken a lassú járműre figyelmeztető tábla használatát is. Tinédzserként néhány alkalommal vigyáztam a Schwartz család öt gyerekére. Rachael mammja és dattja a mai napig a Hogpath Road mentén álló farmházban él.

Az évek során eltávolodtunk egymástól. Még azelőtt itthagyta Painters Millt, hogy én visszatértem volna rendőrfőnökként. Egy biztos, ő még nálam is rosszabb amish lány volt.

Lefotózom a telefonommal a jogosítványt, ha valamikor a későbbiekben szükség lenne az információra.

– Főnök!

Riadtan Mona felé fordulok. Bízom abban, hogy az arcom nem tükrözi a bennem kavargó érzelmeket.

– Lezárta a gyilkosság helyszínét? – kérdezem.

– Igen. – Valami megvillan a tekintetében, a fejét érdeklődve oldalra dönti. – Ismerte őt?

Felsóhajtok, ingatom a fejem.

– Futólag, de... – Nem tudom, hogyan fejezzem be a mondatot, és nem is erőltetem.

Mona nem siettet, a tekintete a táskára siklik.

– Talált valamit?

– Jogosítvány meg készpénz. Telefon sehol – adok hangot a gondolatnak, ami nem hagy nyugodni. – Maga sem látta?

– Nem.

A tollammal matatni kezdek a táska szegényes tartalma között, aztán visszateszem a tárcát. Mire végzek, a gondolataim is rendeződnek.

– Értesítem az ohiói nyomozóirodát – közlöm Monával –, hogy küldjenek helyszínelőket. Közben át kéne fésülni a környéket. Kezdjük a motelszobákkal. Kérdezze meg a recepcióstól, hogy melyikeket foglalták le. Először azt nézze meg, amelyik a legközelebb van ehhez a szobához. Beszéljen a vendégekkel, faggassa ki őket, hogy láttak vagy hallottak-e bármi szokatlant.

– Meglesz.

Magunk mögött hagyjuk a szobát, a járdán veszek egy mély levegőt, lassan kifújom, és veszek még egyet.

– Hívja ide Glockot is! – Rupert „Glock” Maddox a legtapasztaltabb tisztem. – Négy jármű áll a parkolóban. Megkérdezem, melyik az áldozaté, és azt is el kell kerítenünk.

– Rendben, főnök.

Előveszem a telefonomat, és felhívom a diszpécserpultot. Általában rádión kommunikálunk, de nem akarom, hogy Rachael neve az éterben keringjen, hátha valaki belehallgat a rendőrségi rádióba, így inkább a mobil mellett döntök.

– Nézze meg Rachael Schwartzot a LEADS-ben – utasítom Loist. Az Ohio állam autópálya-rendőrségének online adatbázisának köszönhetően a bűnügyi szervek megoszthatják egymás között az információkat. – Nézzen utána, volt-e priusza, mi volt a telefonszáma, kikkel tartotta a kapcsolatot! Bármi jöhet, amit csak talál. – Ránézek a jogosítványról készült fotóra, bediktálom a rajta olvasható címet. – Kérje le a tulajdoni lapot, tudja meg, kié az ingatlan, ahol élt!

– Vettem.

Bontom a hívást. A motel igazgatója néhány lépésre tőlem cigarettára gyújt.

– Meghalt? – kérdezi.

Válasz helyett csak bólintok.

– Meg tudná mondani, hogy melyik szobákat adta ki?

– A kettest, a négyest, a hetest meg a kilencest. – Biccentek Monának, mire elindul a következő foglalt szoba felé. – Azt nem tudja, Schwartz melyik járművel érkezett? – érdeklődöm az igazgatótól.

– Talán felírta a bejelentkezéshez szükséges nyomtatványra. – A férfi a kezében szorongatott papírlapra nézett. – Meg is van. – A szobától nem messze parkoló Lexusra mutat. – Az lesz az.

– Egyedül jött? – kérdezem.

– Nem láttam mást. A nyomtatványon sem szerepel másik név. És csak egyetlen kulcsot kért.

Biccentek, körülnézek, észreveszem az eresz alatt megbúvó kamerát.

– A biztonsági kamerák működnek?

– Én úgy tudom, igen.

– Meg kell néznem a felvételeket – jelentem ki. – Át tudná küldeni az anyagot?

– Valószínűleg igen.

– Mikor jelentkezett be?

A férfi a papírlapra pillant.

– Tegnap este valamivel nyolc óra után.

– Itt tudna még maradni egy kicsit, arra az esetre, ha további kérdés merülne fel?

– Ötig itt leszek.

Megköszönöm a segítségét, közben gyorstárcsázóval hívom Tomasettit.

3. FEJEZET

– Tudtam, hogy előbb vagy utóbb hallani akarod a hangomat.

Kierőltetek magamból egy tisztességesnek tűnő nevetést. Tomasetti azonban jó megfigyelő – vagy én nem tudom magamra ölteni a sokat látott zsaru egykedvűségét, mert Tomasetti azonnal megkérdezi, hogy mi a baj.

– Gyilkosság történt a motelben – válaszolom.

– Mire van szükséged? – kérdezi pillanatnyi szünet után.

– Elsőként egy helyszínelő egységre.

– Lövöldözés? Késelés? Családon belüli erőszak? Mi történt?

– Egyelőre nem tudom. Talán agyonverték az áldozatot. Nehéz megállapítani, annyi a sérülés. Harmincas nő.

– Azonnal odaküldök valakit. – Tomasetti kivár, nem akarja bontani a hívást, tudja, hogy nem mondtam el mindent. – Mi van még, Kate?

– A lány, Tomasetti... Egykor amish volt. Mármint évekkel ezelőtt. Úgy tudom, otthagyta a közösséget. – Hadarok, összeakad a nyelvem, veszek egy mély levegőt, megköszörülöm a torkom. – Ismertem őt, még gyerekkorából. Együtt nőttünk fel.

– Van ötleted, hogy ki tehette?

– Nem, évek óta nem is láttam. – Körülnézek, nem örülök, hogy a gondolataim kuszák, hogy a régi kapcsolat miatt nem látok tisztán. – Bárki is tette... nagyon durva. Elképesztő mértékű erőszak.

– A gyilkos ismerte a lányt.

– Valószínűleg. – Megdörzsölöm az arcom. – Közölnöm kell a szüleivel a hírt.

– Tarts ki! Megyek, amint csak tudok.

Éppen bontom a hívást, amikor a kavicsokon csikorgó abroncsok hangjára leszek figyelmes. A Holmes megyei seriffhivatal terepjárója kanyarodik be a parkolóba villogó fényhíddal, majd megáll az Explorerem mögött. Rendőrfőnöki pályafutásom során tucatszor találkoztam már Dane Fletcherrel, azaz Fletchcsel. Dolgoztunk együtt közúti baleseteknél, csitítottunk el családon belül elfajult vitákat, kocsmai verekedéseket. Tavaly nyáron az ifjúsági klub adománygyűjtőjén vettünk részt együtt, és a nap legnagyobb részében egy hatalmas tartály felett ültünk, miközben a visító tinik egy softball-labdával próbálták eltalálni a gombot, amivel kioldhatták az ülésünket, hogy a vízbe essünk. Fletch rendes zsaru, laza humorát pedig talán a kelleténél jobban értékelem.

– Szia, Fletch! – üdvözlöm. Kezet fogunk.

– Úgy hallom, holttestet találtál.

Összefoglalom neki azt a keveset, amit megtudtam.

– Az ohiói nyomozóiroda már úton van.

– Nem semmi így lezárni a hetet, Kate. A megyeiek segítségére is számíthatsz.

A Fűzfaliget Motel Painters Mill határain belül található, de így is szorosan együttműködöm a sheriffhivatallal. Jó kapcsolatot ápolunk, és az elérhető állománytól függően olykor megosztjuk a feladatokat.

Fletch megvakarja a fejét, a tekintete a 9-es számú szoba nyitott ajtajára szegeződik.

– Az áldozat?

Gyorsan összefoglalom a legfontosabb tényeket Rachael Schwartzról, és próbálom visszatartani a felesleges érzelmeket.

– Ő is amish volt? – Fletch megdörzsöli az állát. – A fenébe! Látogatóba jött a családjához?

– Lehet... – Felsóhajtok, körülnézek. – Körbenéztem a szobában. Egy pénztárca, benne igazolvány meg pénz, szóval nem rablás volt. Nem találtam telefont. Ha ideér a nyomozóiroda, akkor majd alaposabban körülnézhetünk. – Megkönnyebbülök, valamivel rendszerezettebbek a gondolataim, zsarugondolkodásom ismét visszatér. Gumikesztyűt húzok, és elindulok a 9-es szobától néhány méterre parkoló Lexus felé. Viszonylag új évjáratú szedán, vörös fényezése csillog, elegáns vonalvezetése kiemelkedő vagyoni helyzetről árulkodik.

A seriffhelyettes is követ, a nyakát nyújtogatja, hogy ő is belásson a járműbe.

– Amish nő létére nem semmi járgánya volt – jegyzi meg.

– Csak volt amish.

Nem akarok hozzányúlni semmihez, de egyre csak a városban szabadon mászkáló gyilkosra tudok gondolni. Kinyitom a sofőrülés felőli ajtót, langyos levegő árad ki az utastérből, parfüm, bőr és gyorskaja aromáját hozza magával. A hátsó ülés előtt egy összegyűrt mcdonald’sos zacskó hever, az ülésen virágos kabát, az anyósülés előtt királykék tűsarkú a padlón. Behajolok, igyekszem nem hozzáérni semmihez, miközben kinyitom a középkonzol tárolórekeszét. Néhány hangoskönyvet, egy csomag Marlborót, némi aprót és egy levél fájdalomcsillapítót találok benne. Telefon sehol. Már majdnem visszacsukom a fedelét, amikor feltűnik, hogy a cigisdoboz celofán csomagolásába egy összehajtott papírdarabot gyűrtek. A telefonommal készítek néhány fotót róla, aztán széthajtogatom a papírlapot. Kék tintával egy cím szerepel rajta, kétszer aláhúzva:

„Wooster, Superior Street 1325.”

– Mik vannak! – Az ülésre fektetem a lapot, és erről is készítek fotót.

– Mi az? – Fletch a vállam mögül igyekszik minél többet látni.

– Nem tudom. Egy cím.

Fletch hunyorogva nézi a papírt, közben hümmög. Ő is tisztában van azzal, hogy minél kevesebben járnak egy bűncselekmény helyszínén, annál jobb. Finoman oldalba bököm, hogy adjon egy kis helyet.

– Van bójád és szalagod? – kérdezem a szokásos forgalomirányító eszközökre utalva. Érti, mire célzok.

– Kerítsem el a parkolót?

– Az nagy segítség lenne, hátha sikerülne abroncsnyomot vagy egy cipőtalp mintázatát rögzíteni.

– Természetesen, főnök!

Az ülésen hagyom a papírlapot, elölről megkerülöm a járművet, és átnézem az anyósülés felőli oldalt is, de nem találok semmi érdemlegeset.

Éppen becsukom a kocsiajtót, amikor a halottkém Escalade-je leparkol.

Felhívom a diszpécsert telefonomon.

– Üdv, főnök!

– Nézzen utána ennek a címnek! – Kikeresem a papírlapról készített fényképet, és beolvasom a címet. – Tudja meg, kik laknak ott, és tudjon meg minél többet róluk. Nézze meg a bűnügyi nyilvántartásban, nincs-e priuszuk.

– Két perc, és megvagyok.

– Kösz!

Bontom a hívást, körülnézek. Mona és Glock egy tetovált párral beszélget, akik két szobával odébb töltötték az éjszakát. A tekintetük folyton a 9-es szoba ajtajára téved. Van legalább öt méter közöttünk, de még így is látom az arcukon a kíváncsisággal vegyes döbbenetet.

Painters Mill kisváros, így nem meglepő, hogy néha személyesen is ismerem azokat, akikkel a munkám során találkozom, akár áldozatként, akár elkövetőként, akár valahol a kettő között. Most nem ez a helyzet. Nem ismertem jól Rachael Schwartzot. Ami azt illeti, évek óta nem is gondoltam rá. Legalábbis azóta nem, hogy két-három éve megírta azt a leleplező könyvet az amishokról. De akkor sem foglalkoztam vele sokat. Nem értettem vele egyet, nem olvastam el a könyvet.

Gyermekként viszont jól ismertem, és nagy hatással volt rám. Életvidám, cserfes kislány volt, egyik sem kifejezetten az amish gyermekek jellemzője. Érettebb volt a koránál, megkérdőjelezte az elöljárók tekintélyét, és mindenkivel összeveszett – ez mind a kárára szolgált. Tinédzserként aztán mindez annyira elfajult, hogy tiszteletlenül bánt a közösség idősebb tagjaival, és lenézte a kortársait; a probléma mindenkit érintett, de Rachael számára okozta a legnagyobb nehézséget.

Talán a helyi amish közösség egyik tagjától hallottam róla legutóbb, ő mesélte, hogy Rachael tizenkét vagy tizenhárom évvel ezelőtt elhagyta a közösséget és Painters Millt. Hová mehetett? A könyv megírását leszámítva hogyan töltötte élete utolsó éveit? Miért tért vissza? Ki gyűlölhette annyira, hogy a felismerhetetlenségig összeverte?

Ezek a kérdések, mint egy fájó fog, nem hagynak nyugodni. Az elkövetkezendő napokban minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megszerezzem a szükséges válaszokat, még ha azok nem is lesznek kellemesek.