Veronica Roth

NÉGYES

CICERÓ KÖNYVSTÚDIÓ

A mű eredeti címe: Four

A Divergent Collection

Fordította: Logos

A sorozat többi kötete:

Veronica Roth: A beavatott

Veronica Roth: A lázadó

Veronica Roth: A hűséges

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-539-939-0

Four: A Divergent Collection

Copyright ©2014 by Veronica Roth

Four: The Transfer: A Divergent Story

Copyright © 2013 by Veronica Roth

Four: The Initiate: A Divergent Story

Copyright © 2014 by Veronica Roth

Four: The Son: A Divergent Story

Copyright © 2014 by Veronica Roth

Four: The Traitor: A Divergent Story

Copyright © 2014 by Veronica Roth

Published by arrangement with HarperColling Publishers

© logos, Hungarian translation, 2014

© Ciceró Könyvstúdió, magyar kiadás, 2014

Kiadja Ciceró Könyvstúdió

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás
Felelős szerkesztő: Till Katalin

Olvasóimnak, akik bölcsek és bátrak

Bevezetés

A Beavatott történetét eredetileg Tobias Eaton nézőpontjából kezdtem írni. Egy Önfeláldozó fiú szemszögéből, aki szokatlanul feszült kapcsolatban áll az édesapjával, és minden vágya, hogy kiszakadhasson ebből a környezetből. Úgy a harmincadik oldalnál járva azonban elakadtam, mert a narrátor alkalmatlannak bizonyult az általam elmesélni kívánt történet további része szempontjából. Négy évvel később, amikor folytattam a regény írását, már megtaláltam a megfelelő szereplőt erre a célra egy Önfeláldozó lány személyében, akit saját származásának kérdései foglalkoztattak. Tobias azonban nem tűnt el: Négyes néven került be a történetbe mint Tris kiképzője, majd barátja és vele egyenrangú társa. Mindig is olyan karakter volt, akit szerettem volna alaposabban is tanulmányozni, mert különös módon mindig megelevenedett előttem, valahányszor csak leírtam a nevét. Elsősorban azért gyakorolt ilyen nagy hatást rám, mert folyamatosan küzdenie kellett a sors csapásaival, és mert nemegyszer sikerült is felülkerekednie ebben a küzdelemben.

Az első három történet (címük: A Csoportváltó, A Felavatott és A Fiú) cselekménye még azt megelőzően játszódik, hogy Négyes megismerkedik Trisszel: elkísérjük útján az Önfeláldozók csoportjából a Bátrakhoz, és láthatjuk, hogyan talál önmagára. Az utolsó novella (Az Áruló) történései időben párhuzamosak A Beavatott kronológiája közepe tájával, amikor is találkozik Trisszel. Jóllehet nagyon szerettem volna megörökíteni találkozásuk pillanatát, ezt az epizódot sajnos nem fűzhettem fel a történet idővonalára. Ezért inkább ebben a kötetben helyeztem el, a novellák záró darabjaként.

Hasonlóan a regénytrilógiához, amely Trist követi – attól a pillanattól fogva, hogy kezébe veszi sorsa irányítását és saját jellemének formálását –, ez a novellafüzér Négyes szemszögéből láttatja az eseményeket. A többi pedig, mint mondani szokták, már történelem.

Veronica Roth

A CSOPORTVÁLTÓ

Kiáltás szakad ki belőlem, amikor véget ér a szimuláció. Ég az ajkam, és amikor elveszem róla rátapasztott kezemet, vért látok az ujjaim hegyén. Biztosan harapdáltam a próbatétel ideje alatt.

Az alkalmassági vizsgámat irányító Bátor nő – aki azt mondta, Torinak hívják – furcsállva néz rám, miközben kontyba fogja sötét haját. Mindkét karján tetoválások: lángnyelveket, fénysugarakat és sólyomszárnyakat látok rajta.

– Mondd csak, a szimuláció ideje alatt… tudatában voltál, hogy ez nem a valóság? – szegezi nekem a kérdést Tori, miközben kikapcsolja a szimulátort. Könnyed a hangja, ő maga fesztelennek látszik, de mintha tudatosan törekedne ilyen benyomást kelteni, sokéves gyakorlás után. Felismerem az ilyet. Mindig, ha látom.

Váratlanul hallom a saját szívverésemet. Ez az, amiről apám állította, hogy be fog következni. Megmondta előre, megkérdezik majd tőlem, tudatomnál voltam-e a szimuláció ideje alatt. És azt is elárulta, mit válaszoljak erre.

– Nem – feleltem. – Ha így lett volna, gondolod, hogy rágcsálom közben a számat?

Tori alaposan szemügyre vesz néhány másodpercig, majd ráharap a szájában lévő piercing-gyűrűre, mielőtt válaszolna.

– Gratulálok! Az eredményeid alapján tökéletes Önfeláldozó vagy.

Bólintok, de az „Önfeláldozó” szót hallanom olyan érzés, mintha a nyakam köré tekeredne egy kötél.

– Nem vagy elégedett vele? – kérdezi.

– A csoportom tagjai azok lesznek.

– Nem őket kérdeztem, hanem téged. – Tori szája, sőt a szeme sarka is lefelé görbül, mintha kis súlyok nehezednének rájuk. Mintha elszomorodott volna valami miatt. – Ez a hely biztonságos. Nyugodtan elmondhatod, amit csak akarsz.

Tudtam, milyen eredményt adnak majd ki az alkalmassági vizsga során hozott döntéseim – már azelőtt is, hogy megérkeztem az iskolába ezen a reggelen. Az ételt választottam a fegyver helyett. Odavetettem magam a kutya elé, hogy megmentsem a kislány életét. Tudtam, hogy miután meghoztam ezeket a döntéseket, véget ér a vizsgám, amelynek eredményeként Önfeláldozónak fognak minősíteni. Azt azonban nem tudom, akkor is így döntöttem volna-e, ha apám nem okosít ki előre. Mintha távirányítóval akarta volna ellenőrizni az alkalmassági vizsgám minden fázisát. Mégis mire számítottam? Melyik csoporthoz szerettem volna tartozni?

Bármelyikhez. Akármelyikhez közülük, csak ne az Önfeláldozókhoz.

– Örülök neki – jelentem ki határozottan. Nem érdekel, mit mond Tori. Ez a helyiség nem biztonságos. Nem léteznek biztonságos helyek, mint ahogyan biztonságos hazugságok és nyugodtan elárulható titkok sem.

Még most is érzem a kutya fogait a karom körül. Mint amikor feltépte a bőrömet. Odabiccentek Torinak és elindulok az ajtó felé. Ám még mielőtt távoznék, megfogja a könyökömet.

– Neked kell viselned majd a döntéseid következményeit – közli velem. – Mindenki más túllép majd rajtuk, akárhogyan is döntöttél. Te azonban sohasem leszel képes erre.

Kinyitom az ajtót és kisétálok rajta.

***

Visszamegyek az önkiszolgáló étterembe, ahol odatelepedek az Önfeláldozók közé az asztalukhoz. Olyan emberek társaságába, akik alig ismernek. Apám nemigen engedi, hogy eljárjak a közösségi rendezvényekre. Azt állítja, csak kárt okoznék, és biztosan elkövetnék valamit, amivel ártok az ő jó hírének. Nem érdekel. Jobban érzem magam a saját szobámban, a némaságba burkolózó házban, mint ha az illedelmes és mindenért elnézést kérő Önfeláldozók vennének körül.

Állandó távollétemnek azonban az lett az eredménye, hogy a többi Önfeláldozó gyanakvóan fogad. Meggyőződésük, hogy valami nincs rendjén nálam, hogy beteg vagyok, vagy erkölcstelen, vagy valamiféle idegen csodabogár. Még azok sem néznek egyenesen a szemembe, akik hajlandóak köszönésképpen biccenteni egyet felém.

Üldögélek, két kézzel markolva a térdemet, úgy figyelem a többi asztaltársaságot, míg az összes diák be nem fejezi az alkalmassági vizsgát. A Műveltek asztalát ellepik az olvasmányaik, jóllehet szó sincs arról, hogy tanulnának – mindössze úgy tesznek, mintha. Nem eszmét cserélnek, inkább csak tereferélnek, és a tekintetük újra meg újra visszarebben az írott szavakra, valahányszor úgy érzik, valaki figyeli őket. Az Őszinték fennhangon társalognak egymással, mint mindig. A Barátságosak nevetgélnek, mosolyognak, ennivalót halásznak elő a zsebeikből, amit aztán körbeadnak. A Bátrak érdes hangúak és lármásak: hányavetin ülnek az asztalokon és a székeken, összehajolnak, bökdösik és ugratják egymást.

Más csoportot akartam. Bármelyiket, csak nem a sajátomat, amelyikben már mindenki eldöntötte magában, hogy méltatlan vagyok a figyelmükre.

Végül belép egy Művelt nő az étkezdébe, és feltartja a kezét, hogy csendet teremtsen. Az Önfeláldozók és Műveltek azon nyomban el is hallgatnak, de a Bátrakra, Barátságosakra és Őszintékre rá kell parancsolnia ahhoz, hogy felfigyeljenek rá.

– Csönd legyen! Véget ért az alkalmassági vizsga – jelenti be. – Ne felejtsék el, hogy senkinek sem árulhatják el az eredményüket. Még a barátaikkal, sőt a családtagjaikkal sem beszélhetnek róla. A Választási Ünnepet holnap tartjuk a Központban. Úgy tervezzék, hogy legalább tíz perccel a kezdés előtt odaérjenek. Most elmehetnek.

Mindenki sietős léptekkel tart az ajtó felé. Kivéve a mi asztaltársaságunk tagjait. Megvárjuk, amíg a többiek távoznak, csak akkor szedelőzködünk fel. Tudom, milyen útvonalat fognak választani Önfeláldozó társaim: végighaladnak a folyosón, majd az elülső bejáraton át a buszmegállóba mennek. Ott akár egy óráig is eltarthat, mire mindenkit maguk elé engedve felszállnak. Úgy érzem, képtelen vagyok tovább elviselni ezt a csöndet.

Ahelyett, hogy velük tartanék, kislisszolok az egyik oldalsó ajtón, majd kilépek az iskola melletti sikátorba. Nem most választom először ezt az útvonalat, de máskor lassan araszolva haladtam, nehogy észrevegyenek vagy meghalljanak. Ma csak futni van kedvem.

Végigvágtázok a sikátoron, aztán továbbfutok a néptelen utcán, átugorva egy víznyelőt a járdán. Bő szabású Önfeláldozó kabátom csattog a szélben. Lefejtem a vállamról és magam után húzom, mint valami zászlót, majd elengedem. Feltűröm az ingem ujját a könyökömig, miközben futok, majd lassítva a tempón, csak kocogok, amikor a szervezetem már nem bírja tovább a futást. Olyan érzésem támad, mintha csak homályosan látnám a várost, amely elrohan mellettem: az épületek összemosódnak a szemem előtt. Hallom a cipőm csattogását az aszfalton, de ez a zaj valahogyan külön életet él tőlem.

Végül muszáj megállnom. Fáj minden izmom. A csoportnélküliek pusztaságában járok ekkor, amely az Önfeláldozók körzete és a Műveltek meg az Őszinték központja és a mi nyilvános tereink közé ékelődik. Minden csoportmegbeszélésen azt hangoztatták a vezetőink, rendszerint apámon mint valami szócsövön keresztül, hogy nem kell félnünk a csoportnélküliektől, és arra biztattak, hogy kezeljük őket emberi lényekként, ne pedig úgy, mintha megtört és elveszett teremtmények lennének. Az én fejemben azonban meg se fordult, hogy tartanom kellene tőlük.

A járdán haladok tovább, hogy bepillanthassak az épületekbe az ablakaikon át. Főleg régi bútorokat látok odabent, a helyiségek kiürültek, a padlón szemét hever. Amikor a városlakók többsége távozott – így kellett történnie, mert a jelenlegi lakosság nem lakja be az összes épületet –, nemigen siethettek, mert tisztán hagyták itt a helyiségeiket. Nem maradt utánuk semmi érdekes.

Amikor egy épület mellé érek a sarkon, mégiscsak feltűnik valami odabent. Az ablak mögötti szoba ugyanolyan üres, mint a többi, amely mellett elhaladtam eddig. Csakhogy a bejáraton túl megpillantok valamit: egy széndarab parázslik a helyiségben.

Töprengve ráncolom a homlokomat, és megtorpanok az ablak előtt, hogy kiderítsem, ki tudom-e nyitni. Elsőre nem adja meg magát, de aztán előre-hátra rángatom, és végül kinyílik. Átpréselem rajta először a felsőtestemet, aztán áthúzom a lábamat is, majd földet érek, elterülve, mint egy halom emberi végtag. Ég a könyököm, ahol lehorzsolta a padló.

Odabent, az épületben étel illatát érzem, amely füst- és izzadságszaggal keveredik. Araszolni kezdek a parázsló szén felé, és fülelek. Hangokra figyelek, amelyek arra figyelmeztetnek, hogy itt tartózkodik valahol egy csoportnélküli, de csak csend fogad.

A következő helyiségben az ablakok festéktől és kosztól feketéllenek. Valamelyest mégis átszűrődik rajtuk a nap fénye, így látom, hogy szalmazsákok meg régi konzervek hevernek a padlón mindenütt. A szoba közepén kis grillsütő áll. A faszéndarabok többsége már szétégve fehérlik, az egyik azonban még most is izzik. Ebből sejtem, hogy aki itt tartózkodott, csak nemrég távozhatott. A szagokból ítélve és a sok régi konzerv meg pokróc láttán arra jutok, jó néhányan lehettek.

Nekem mindig azt tanították a csoportnélküliekről, hogy nem alkotnak közösséget, egymástól is elszigetelten élnek. Most azonban ezt a helyet látva már nem értem, hogyan hihettem el ezt róluk. Ugyan miért ne alkothattak volna közösségeket, ahogyan mi is? Ilyen az emberi természet.

– Mit keresel itt? – szegezi nekem a kérdést egy hang, amely úgy ér, mint egy áramütés. Megpördülök, és egy piszkos, sápadt arcú férfit pillantok meg a szomszédos helyiségben, aki épp egy foszladozó törölközőbe törölgeti a kezét.

– Én csak… – A grillsütőre pillantok. – Észrevettem, hogy parázslik a szén. Ez minden.

– Vagy úgy.

A férfi visszagyömöszöli a törölköző sarkát a farzsebébe. Az Őszinték fekete nadrágját viseli, amelyet a Műveltek kék textíliájával foltoztak meg, és szürke Önfeláldozó inge van, pontosan olyan, mint amilyet én is viselek. Szikár, mint egy piszkavas, mégis erősnek látszik. Eléggé erősnek ahhoz, hogy ártani tudjon nekem, de nem hinném, hogy megteszi.

– Gondolom, most köszönetet vársz érte – szólal meg a férfi. – De itt semmi sem ég.

– Azt én is látom – felelem. – Mi ez a hely?

– A saját házam – feleli a férfi rideg mosollyal. Hiányzik az egyik foga. – Nem számítottam rá, hogy vendégeim lesznek, úgyhogy nemigen takarítottam.

A férfiról a szanaszét heverő konzervdobozokra vándorol a tekintetem.

– Gondolom, nyugtalanul alszik, ha ilyen sok takaróra van szüksége.

– Életemben nem találkoztam még olyan Szerencsétlennel, aki ennyire beleüti az orrát mások dolgába – állapítja meg. Közelebb lép hozzám és ráncolja a homlokát. – Valahonnan ismerősnek tűnsz.

Tudom, hogy még nem találkozhattam vele, a mostani lakóhelyemen legalábbis biztosan nem, ahol egyformák a házak. Ez az egész város legegyhangúbb része, még az emberek is ugyanolyan szürke ruhában járnak, és egyformán rövidre nyírják a hajukat. És akkor eszembe jut: hiába igyekszik apám elrejteni engem szem elől, mégiscsak ő a tanács elnöke, a városunk egyik jelessége, én pedig hasonlítok rá.

– Elnézését kérem, ha zavartam – szólalok meg a lehető legtökéletesebb Önfeláldozó hangomon. – Most már mennem kell.

– Ismerlek téged – jelenti ki a férfi. – Evelyn Eaton fia vagy, ugye?

Megdermedek a név hallatán. Évekkel ezelőtt hallottam utoljára, mert apám nem volt hajlandó kiejteni a száján és elengedte a füle mellett, ha mások mondták ki. Furcsa érzés  ismét kapcsolatba kerülnöm vele. Mintha egy régi ruhadarabot vennék magamra, amelyet már kinőttem.

– Honnan ismeri?

Közelebbről kellett ismernie, ha felfedezte őt az arcvonásaimban, jóllehet fehérebb a bőröm és kék a szemem, míg az övé barna. Az emberek többsége nem elég alapos megfigyelő ahhoz, hogy feltűnjön neki számos közös külső tulajdonságunk: a hosszú ujjak, a görbe orr, a közel ívelő szemöldök.

Kissé bizonytalankodni látszik.

– Olykor-olykor önkénteskedett az Önfeláldozóknál. Ételt osztott, meg takarót és ruhát. Jellegzetesek voltak az arcvonásai. Ráadásul a tanács egyik vezetőjének volt a felesége. Mindenki ismerte őt, nemde?

Van, hogy már abból is tudom, hogy hazudnak az emberek, mert érzem, milyen erővel hatnak rám a szavaik – kellemetlenül és rosszul érintenek. Ugyanígy érez egy Művelt is, amikor nyelvtanilag helytelen mondatot kell olvasnia. Csakhogy ez a férfi valóban ismerte az édesanyámat – de nem azért, mert kapott tőle egy leveskonzervet egy alkalommal. Mégsem firtatom a kérdést, mert mohón vágyom rá, hogy még többet halljak róla.

– Meghalt, tud róla? – szólalok meg. – Évekkel ezelőtt.

– Nem, nem tudtam. – Szája egyik sarka kissé lefelé görbül. – Sajnálattal hallom.

Furcsán érzem magam. Álldogálok itt ezen a nyirkos helyen, ahol élő emberek és füst szaga terjeng az üres konzervdobozok közül. Szegénységet sugallnak, és a beilleszkedésre való képtelenséget. Van azonban valami vonzó is mindebben – a szabadság és visszautasítása annak, hogy besorolják őket az önkényes kategóriákba, amelyeket önmagunk számára alkottunk.

– Csak nem holnap lesz a Választási Ünneped? Olyan gondterheltnek látszol – állapítja meg a férfi. – Melyik csoportba kerülsz?

– Erről senkivel sem volna szabad beszélnem – vágom rá gépiesen.

– Csakhogy én nem számítok – érvel. – Egy nagy senki vagyok. Ez a csoportnélküliség lényege.

Továbbra sem válaszolok a kérdésére. A tilalom, hogy senkinek sem árulhatom el az alkalmassági vizsgám eredményét, határt szab nekem. Meghatározza napjaimat. Ezen most sem változtathatok.

– Ó, te tartod magad a szabályokhoz – állapítja meg a férfi. Mintha csalódott lenne emiatt. – Az édesanyád egyszer azt mondta nekem, úgy érezte, mintha a tehetetlenség vitte volna az Önfeláldozók közé. Ez pedig a legkisebb ellenállás útja volt. – Megvonja a vállát. – Hidd el nekem, Eaton-fiú, hogy érdemes ellenállást tanúsítani.

Elönt a düh. Nem volna szabad úgy beszélnie az édesanyámról, mintha az ő hozzátartozója lenne, nem pedig az enyém. És nem volna szabad megkérdőjeleznie minden emlékemet, amit őrzök róla csak azért, mert lehet, hogy egyszer ételt adott neki – vagy nem adott. És egyáltalán… semmit sem kellene mondania nekem – hiszen ő egy senki, egy csoportnélküli, egy mindentől külön létező valami, azaz semmi.

– Valóban? – kérdezem. – Lássuk csak, mire is mentek az ellenállással! Konzerveken élnek düledező épületekben. Én ezt nem látom valami vonzó lehetőségnek.

Elindulok az ajtó felé, amelyen át a férfi belépett ide. Tudom, hogy találok majd egy ajtót itt hátul valahol, amely egy sikátorba nyílik. Nem érdekel, hová vezet, csak mielőbb kijuthassak innen.

Áthaladok a helyiségen, gondosan ügyelve, nehogy rálépjek valamelyik takaróra. Amikor odaérek a folyosóhoz, a férfi megszólal.

– Inkább tengődök konzerveken, mint hogy egy fojtogató csoportban éljek.

Nem nézek hátra.

***

Amikor hazaérek, letelepszem a legfelső lépcsőfokra, és néhány percig mélyen magamba szívom a hűvös tavaszi levegőt.

Édesanyám volt az, aki – tudtán kívül – megtanított rá, hogy néha lopjak magamnak néhány ilyen pillanatot. A szabadság pillanatait. Figyeltem őt olyankor, amikor sötétedés után kiosont az ajtón, miközben apám már aludt, és csak akkor lopakodott vissza, amikor a nap elkezdett felemelkedni az épületek mögött. Olyankor is csent magának ilyen pillanatokat, ha velünk volt: megállt a mosogató előtt, behunyta a szemét és olyannyira kiszakadt a jelenből, hogy meg sem hallotta, amikor beszéltem hozzá.

Valami mást is megtanultam azonban abból, hogy figyeltem őt. Mégpedig azt, hogy a szabadság pillanatainak mindig vége szakad.

Felállok, lesöpröm szürke nadrágomról a cementport, és kinyitom az ajtót. Apám odabent, a nappaliban üldögél a karosszékben, papírmunka közepette. Kihúzom magam és felegyenesedem, hogy ne korholhasson a görnyedt tartásomért, és elindulok a lépcső felé. Talán sikerül észrevétlenül felosonnom rajta.

– Számolj csak be nekem az alkalmassági vizsgádról! – szólal meg és rámutat a mellette lévő pamlagra, hogy üljek le.

Odamegyek hozzá, óvatosan lépdelve a szőnyegen heverő papírhalmok között, és leülök oda, ahová mutat, a párnázott pamlag legszélére, hogy szükség esetén azonnal felpattanhassak.

– Nos? – Leveszi a szemüvegét, és várakozásteljesen néz rám. Hallom, hogy feszültség vibrál a hangjában – az a fajta, amely csak egy nehéz munkanap végén gyülemlik fel az emberben. Óvatosnak kellene lennem.

– Milyen lett az eredményed?

Eszembe se jut, hogy megtagadjam tőle a választ.

– Önfeláldozó.

– Semmi más?

Ráncolom a homlokomat.

– Persze, semmi más.

– Ne nézz így rám! – mondja, mire kisimul a homlokom. – És nem történt semmi különös a vizsga közben?

A vizsga ideje alatt pontosan tudtam, hol vagyok – tudtam, hogy bár úgy érzem, a középiskolai menzánkon álldogálok, valójában fekszem, elterülve egy széken az alkalmassági vizsga termében, és kábelek csatlakoznak rám, amelyek összekötnek egy készülékkel. Ez fura volt. Csakhogy most nem szeretnék beszélni vele erről, amikor látom rajta, hogy egyre nő benne a nyomás. Mintha vihar készülődne.

– Nem – felelem.

– Ne hazudj nekem! – vágja rá, és megragadja a karomat. Ujjai satuként szorítanak. Nem nézek rá.

– Nem hazudok – mondom. – Önfeláldozónak minősítettek, ahogy ez várható volt. Az a nő alig nézett rám, amikor kijöttem a helyiségből. Esküszöm, így volt.

Erre elenged. Lüktet a bőröm ott, ahol az imént még belém markolt.

– Jól van – mondja. – Gondolom, van mit végiggondolnod. Az lesz a legjobb, ha a szobádba mégy.

– Igenis, uram.

Felállok, és ismét áthaladok a helyiségen, most már megkönnyebbülten.

– Jut eszembe – szólal meg. – Ma este átjön hozzánk néhány tanácstag társam, úgyhogy korán kell vacsoráznod.

– Igenis, uram.

Még napnyugta előtt a hűtőhöz és a konyhaszekrényhez megyek, hogy elővegyem magamnak az ennivalót: két zsömlét, néhány nyers sárgarépát a zöldjével együtt, egy darabka sajtot, egy almát meg a teljesen fűszerezetlen csirke maradékát. Minden étel ugyanolyan ízű, mintha por és paszta keveréke lenne. Közben le sem veszem a szemem az ajtóról, nehogy összefussak apám munkatársaival. Nem örülne neki, ha idelent találna, amikor megérkeznek.

Épp kiiszom egy pohár vizet, amikor az első tanácstag megáll az ajtónk előtt, úgyhogy átsietek a nappalin, még mielőtt apám betessékelhetné. Kezét a kilincsen tartva vár, felvont szemöldökkel figyeli, hogyan kerülöm meg a korlátoszlopot. Felmutat a lépcső tetejére, én pedig sietve nekivágok, mielőtt kinyitja az ajtót.

– Üdv, Marcus.

Megismerem a hangjáról. Andrew Prior az. Apám egyik legközelebbi munkatársa, ami azonban semmit sem jelent, mert apám valódi énjét senki sem ismeri. Még én magam sem.

A lépcső tetejéről figyelem Andrew-t, aki megtörli a cipőjét a lábtörlőn. Szoktam látni őt a családjával együtt: Natalie és Andrew a fiukkal és lányukkal – akik nem ikrek, de mindketten két évfolyammal lejjebb járnak iskolába, mint én – tökéletes Önfeláldozó famíliát alkotnak: együtt sétálnak az utcán, a legnagyobb nyugalomban, és biccentgetnek a járókelőknek. Natalie szervezi a csoportnélküliek segítését célzó önkéntes munkákat az Önfeláldozóknál. Édesanyám biztosan ismerte őt, bár csak ritkán járt el az Önfeláldozók rendezvényeire, és jobb szerette megőrizni a titkait, ahogyan én is teszem elrejtőzve itt, a házunk falain belül.

Andrew tekintete találkozik az enyémmel, úgyhogy végigfutok a folyosón, be a hálószobámba, ahol behúzom az ajtót magam után.

Ránézésre ugyanolyan takarékosan berendezett és tiszta a szobám, mint az összes Önfeláldozó szoba. Szürke lepedőim és takaróim sarkát takarosan bedugdostam a vékony matrac alá, a tankönyveim katonás rendben tornyosulnak rétegelt falemezből készült íróasztalomon. A kis ablak mellett, amelyen át épphogy csak beszűrődik némi napfény ide esténként, egy kis fiókos szekrény áll, benne egyforma ruhadarabokból összeállított szereléseim. Az ablakból a szomszéd házra látok, amely pontosan olyan, mint amelyikben lakom – azzal a különbséggel, hogy mintegy másfél méterrel keletebbre áll.

Tisztában vagyok vele, hogy a tehetetlenség vitte az édesanyámat az Önfeláldozók közé, már amennyiben ez a férfi igazat mondott arról, amit tőle hallott. És simán el tudom képzelni, hogy velem is ez történik majd holnap. Állok a csoportoknak megfelelő elemeket tartalmazó tálak között, egyik kezemben késsel. Négy olyan csoport létezik, amelyet nem ismerek, és amelyikben nem bízom – és mindegyikük olyan szokásokat alakított ki a maga számára, amelyek érthetetlenek számomra. Csak egy csoport létezik, amelyik ismerős nekem, amelyik kiszámítható és érthető is. Ha az Önfeláldozókat választom, nem számíthatok felhőtlenül boldog életre, de legalább kényelmes helyen fogok élni.

Az ágy szélén üldögélek. Nem, nem így fog történni, gondolom, de aztán mélyen eltemetem magamban a gondolatot, mert tudom, honnan ered: énem gyermeki fele táplálja, félve a férfitól, aki bírósági tárgyalást tart a nappalinkban. A férfitól, akinek jobban ismerem az öklét, mint az ölelését.

Megnézem, becsuktam-e az ajtót, majd a kilincs alá ékelem a székemet a biztonság kedvéért. Azután leguggolok az ágy mellett és benyúlok a bőröndért, amelyet alatta tartok.

Az édesanyámtól kaptam még kisebb koromban. Apámnak azt mondta, egy mellékutcában találta valahol, és azért adta nekem, hogy ebben tartsam a tartalék takarókat. Ám miután felhozta a szobámba, nem pakolt bele semmit. Csak becsukta az ajtómat, az ajkára tette az ujját és letette a bőröndöt az ágyamra, hogy kinyissa.

Egy kék szobrocska lapult benne. Vízesésre emlékeztetett, de valójában üvegből készült; tökéletesen átlátszó, fényesre csiszolt, hibátlan munka volt.

– Mire jó? – kérdeztem tőle akkor.

– Semmire, ami nyilvánvaló lenne – felelte mosolyogva. Csakhogy a mosolya feszültségről árulkodott, mintha tartana valamitől. – Idebent azonban talán képes valamire. – Megkocogtatta a mellkasát, épp a szegycsontja fölött. – A szép tárgyak olykor csodákat művelnek.

Azóta telepakoltam a bőröndöt – olyan tárgyakkal, amelyeket mások hasznavehetetlen kacatnak minősítenének: régi szemüvegekkel, amelyekből hiányzik a lencse, leselejtezett alaplapokkal, gyújtógyertyákkal, huzalokkal, egy zöld üvegpalack letört nyakával, egy rozsdás késpengével. Nem tudom, szépnek találta volna-e az édesanyám ezeket, sőt azt sem, hogy szerintem szépek voltak-e, de mindegyikük ugyanolyan hatással volt rám, mint az a szobrocska, mint a titkos dolgok, és mint az értékes holmik – mintha pusztán azért lenne így, mert mások megfeledkeztek róluk.

Ahelyett, hogy az alkalmassági vizsgám eredményén tűnődnék, kézbe veszem minden egyes kincsemet, és úgy forgatgatom valamennyit, mintha az emlékezetembe akarnám vésni minden részletüket.

***

Arra riadok fel, hogy Marcus lépteit hallom a folyosón, közvetlenül a hálószoba előtt. Fekszem az ágyamon, a tárgyak hevernek körülöttem a matracon. Marcus lelassítja lépteit, amikor közeledik az ajtóhoz, én pedig felkapom a gyújtógyertyákat, alaplapokat és huzalokat, bedobálom mindet a bőröndbe és lezárom a fedelét, a kulcsot pedig elrejtem a zsebembe. Az utolsó pillanatban döbbenek rá, amikor a kilincs már elindul lefelé, hogy a szobrocskát elöl felejtettem. Bedugom a párnám alá, a bőröndöt pedig becsúsztatom az ágy alá.

Aztán az ajtóhoz pattanok, kihúzom a széket a kilincs alól, hogy apám bejöhessen.

Amikor belép, gyanakvóan méricskéli a kezemben tartott széket.

– Az meg mit keresett itt? – kérdezi. – Talán ki akartál zárni engem innen?

– Nem, uram.

– Ma már második alkalommal hazudsz nekem – állapítja meg Marcus. – Nem arra neveltem a fiamat, hogy hazug ember legyen.

– Én… – Semmi sem jut eszembe, amit mondhatnék erre, úgyhogy becsukom a számat, és visszaviszem a széket a helyére az íróasztalomhoz, a tankönyveimből épített takaros torony mögé.

– Mit műveltél idebent? Mi az, amit el akartál titkolni előlem?

Megmarkolom a szék hátát és a könyveimre szegezem a tekintetemet.

– Semmit – felelem halkan.

– Ez már a harmadik hazugság – állapítja meg halk és mély hangon, amely olyan kemény, mint a kovakő. Elindul felém, én pedig ösztönösen hátrálni kezdek előle. Csakhogy nem engem akar elkapni. Lehajol és kihúzza a bőröndöt az ágy alól, aztán megpróbálja kinyitni. Csakhogy nem mozdul a fedele.

A félelem a zsigereim közé hatol, mintha egy penge lenne. Ujjaim közé csípem az ingem szegélyét, de nem érzem az ujjaim hegyét.

– Édesanyád azt mondta, a takaróknak hozta – szólal meg. – Azzal magyarázta, hogy fázol éjszaka. De mindig is szerettem volna tudni, miért tartod zárva, hogy ha valóban takarók vannak benne.

Kinyújtja a kezét, a tenyerét felfelé fordítva, és felvont szemöldökkel néz rám. Tudom, mit akar. A kulcsot. És oda kell adnom neki, mert pontosan tudja, mikor hazudok neki, és mert átlát rajtam. Benyúlok a zsebembe, aztán a markába pottyantom a kulcsot. Most a tenyerem is érzéketlen. Érzem, hogy zihálni kezd, kapkodva szedi a levegőt, mint mindig, mielőtt kirobbanna belőle a feszültség.

Behunyom a szemem, amikor kinyitja a bőröndöt.

– Mi ez?

Nemtörődöm módon matatni kezd a kincsként őrzött tárgyak között, jobbra-balra dobálva valamennyit. Aztán egyesével kiszedve mindet, felém dobálja.

– Miért van szükséged erre vagy erre…?

Összerezzenek újra meg újra, és nem tudom a választ a kérdésére. Nincs szükségem rájuk. Egyikükre sincsen.

– Ez is önzésnek minősül! – kiáltja, és lelöki a bőröndöt az ágy széléről úgy, hogy szanaszét szóródjon a tartalma a padlón. – Megfertőzi a házat az önzéssel!

Most már az arcom is érzéketlen.

A keze a mellkasomhoz ütődik. Hátratántorodok és nekiütközöm a fiókos szekrénynek. Erre visszahúzza a kezét az arca mellé, hogy ismét megüssön, mire megszólalok, a félelemtől elszorult torokkal.

– A Választási Ünnep, apa!

Feltartott keze megáll a levegőben, én pedig összehúzom magam, odasimulok a szekrényhez, a tekintetem túlságosan homályos ahhoz, hogy lássam. Rendszerint törekszik rá, hogy ne hagyjon nyomot az arcomon, főleg ha olyan napról van szó, mint a holnapi, amikor sokan fognak figyelni, miközben meghozom a döntést.

Leengedi a karját, és egy pillanatig azt hiszem, ezzel véget is ért az őrjöngése. De aztán így szól:

– Rendben van. Maradj itt!

Nekitámaszkodom a szekrénynek. Jobban ismerem őt annál, hogy azt gondoljam, ezzel békén hagy, és miután lehiggadt, átgondolja a történeteket, majd visszajön bocsánatot kérni. Sohasem volt még példa erre.

Vissza fog jönni, kezében egy nadrágszíjjal, és a hátamba vágott csíkokat könnyű lesz eltakarni az ingemmel és eltitkolni az engedelmes Önfeláldozó arckifejezésemmel.

Megfordulok, és remegés fut végig a testemen. Megmarkolom a szekrény szélét és várok.

***

Akkor éjjel hason fekve aludtam, a fájdalom minden egyes gondolatra belém hasított. Törött kincseim szanaszét hevertek körülöttem a padlón. Miután apám addig ütött, hogy kénytelen voltam a számba venni az öklömet, hogy így fojtsam magamba az üvöltést, minden egyes tárgyat megtaposott, amíg ripityára nem tört vagy a felismerhetetlenségig szét nem lapult. Akkor a falhoz vágta a bőröndöt, olyan erővel, hogy a fedele leszakadt a zsanérokról.

Átcikázik bennem egy gondolat. Ha az Önfeláldozókat választod, sohasem fogsz tudni megszabadulni tőle.

A párnámba temetem az arcomat.

Csakhogy nem vagyok elég erős ahhoz, hogy leküzdjem magamban az Önfeláldozókra jellemző tehetetlenséget, és ez a félelem tovább hajt azon az ösvényen, amelyet apám jelölt ki számomra.

***

Másnap reggel hideg vízzel zuhanyozom. Nem takarékosságból teszem, amire az Önfeláldozók utasítanak, hanem mert csökkenti a hátamban sajgó fájdalmat. Lassan öltözködöm, bő szabású, egyszínű Önfeláldozó holmikat öltök magamra, és aztán megállok a folyosón a tükör előtt, hogy levágjam a hajamat.

– Majd én – mondja apám a folyosó végéről. – Elvégre ma van a Választásod Napja.

Leteszem a hajnyírót a tükrös szekrény peremére, és megpróbálok felegyenesedni. Apám odaáll mögém. Kerülöm a tekintetét, amikor zúgni kezd a hajnyíró. Csak egy állása lehet benne a pengének, mert az Önfeláldozó fiúk és férfiak haját ugyanolyan rövidre kell vágni. Összerezzenek, amikor apám megmarkolja a fejemet, és remélem, hogy nem veszi észre – hogy nem tűnik fel neki: még a legkisebb érintése is rémülettel tölt el.

– Tudod, mi vár rád – szólal meg. Egyik kezét rátapasztja a fülemre, miközben végighúzza a fejem oldalán a hajvágót. Ma óvni próbálja a fülemet, nehogy beleszaladjon a penge – tegnap még szíjjal vert. A gondolat úgy hat rám, mint a méreg. Ez már-már nevetséges. Szinte nevethetnékem támad.

– Állsz majd a helyeden, és amikor a neveden szólítanak, előremégy a késért. Megvágod magad, és a véredet a megfelelő tálba csöppented. – Találkozik a tekintetünk. Apám szája már-már mosolyra húzódik. Megérinti a vállamat, én pedig ekkor döbbenek rá, hogy most már csaknem egyforma magasak vagyunk, és nagyjából egyforma erősek is, jóllehet még mindig jóval kisebbnek érzem magam.

Apám ekkor gyöngéden hozzáteszi.

– A kés csak pillanatnyi fájdalmat okoz. Azután meghozod a döntést, és azzal vége is az egésznek.

Azon tűnődöm, vajon emlékszik-e még egyáltalán a tegnap történtekre, vagy már elrejtette az elméje egy külön zugában az emlékét, hogy különválassza szörnyeteg-énjét az apai énjétől. Az én tudatomban azonban nem léteznek efféle rekeszek, és apám valamennyi identitását egyszerre látom, egymásra rétegződve: szörnyeteg és apa és férfi és a tanács vezetője és özvegy.

És akkor olyan hevesen kezd kalapálni a szívem, és olyannyira átforrósodik az arcom, hogy alig tudom elviselni.

– Ne aggódj amiatt, hogyan viselem majd el a fájdalmat – szólalok meg. – Nagy gyakorlatom van már benne.

A tekintete olyan élesen villan a tükörben, mint egy tőr. Az imént még intenzív, perzselő dühöm elillan, helyébe az ismerős félelem lép. Most azonban nem tesz egyebet, mint kikapcsolja a hajvágót és visszateszi a tükrös szekrényre, aztán leballag a lépcsőn, rám hagyva a feladatot, hogy söpörjem össze a lehullott hajat és tegyem vissza a hajvágót a helyére a fürdőszobában a fiókba.

Utána visszamegyek a szobámba és meredten nézem a padlón heverő tárgyakat. Gondosan halomba gyűjtöm valamennyit, aztán egyenként az íróasztalom melletti papírkosárba rakom.

Felszisszenve állok fel. Remeg a lábam.

Abban a pillanatban végiggondolom egyszerű kis életemet, amelyet felépítettem magamnak itt, tönkretett maradványain mindazon kevés holmimnak, amim csak volt, és úgy érzem, ki kell szabadulnom innen.

Erős a késztetés. Érzem az erejét, amely egyre csak nő bennem – ahogyan egy harang zúgása erősödik. Ki kell szabadulnom innen.

Az ágyhoz lépek és benyúlok a párnám alá, ahol édesanyám szobra még most is biztonságban pihen; ugyanolyan kék és ragyogó a reggeli napfényben. Az asztalomra állítom, a könyveim tornya mellé, és távozom. Becsukom az ajtót magam után.

Odalent túlságosan ideges vagyok ahhoz, hogy egyek, mégis betömök egy darabka pirítóst a számba, nehogy apám faggatni kezdjen. Nem kellene aggódnom pedig emiatt. Most épp úgy tesz, mintha a világon sem lennék, mintha nem látná, hogy mindig összerezzenek, amikor csak le kell hajolnom, hogy felvegyek valamit a padlóról.

Ki kell szabadulnom innen. Most már ezt kántálom, mantraként, mintha egyedül ez maradt volna nekem, amibe még belekapaszkodhatok.

Apám befejezi a Műveltek által naponta kiadott hírlap olvasását, én meg elmosogatom a saját edényeimet. Azután együtt távozunk a házból anélkül, hogy egy szót szólnánk. Végigmegyünk a járdán, apám mosolyogva köszön a szomszédjainknak. Marcus Eaton világában minden tökéletes rendben van – kivéve a fiát. Azaz engem. Én nem vagyok rendben – állandósult káoszban élek.

Csakhogy ma örülök ennek.

Felszállunk a buszra, megállunk az üléssorok közötti kis folyosón, hogy a többiek leülhessenek. Tökéletesen alkalmazkodunk, hogy megfeleljünk az Önfeláldozókról alkotott képnek. Figyelem a többi felszállót. Hangoskodó Őszinte fiúkat és lányokat, a szorgalmas Művelteket, akik ide-oda pillantgatnak. Figyelem a többi Önfeláldozót: felállnak a helyükről, hogy átadják másoknak. Ma mindenkinek ugyanaz az úti célja: a Központ, mely fekete oszlopként magaslik a távolban, két csúcsával az ég felé bökve.

Amikor megérkezünk, apám egyik kezét a vállamra teszi, hogy így kísérjen a bejárathoz. A mozdulatára végignyilall a testemen a fájdalom.

Ki kell szabadulnom innen.

Kétségbeesett gondolat ez, és a fájdalom csak tovább erősödik minden egyes lépésemmel, miközben felfelé haladok a lépcsőn a Választási Ünnep emeletére. Levegő után kapkodok, de nem a fájós lábam miatt, hanem mert gyönge szívem egyre elszántabb lesz, ahogy telnek a másodpercek. Mellettem Marcus letörli homlokáról az izzadságcseppeket, és az összes többi Önfeláldozó összezárja a száját, hogy ne ziháljanak túlságosan hangosan, mert ezzel azt a benyomást keltenék, hogy panaszkodnak. Tekintetemet az előttem magasló lépcsősorra szegezem, és egyre inkább hajt ez a gondolat – a késztetés és az esély a menekülésre.

Megérkezünk a keresett emeletre, és mindannyian megállunk, hogy kifújjuk magunkat, mielőtt belépünk a terembe. A helyiségben félhomály uralkodik, az ablakokat besötétítették, a székek a kör alakban elhelyezett tálak körül sorakoznak. Üveg, víz, kő, szén és föld van bennük. Megtalálom a helyemet, egy sorban egy Önfeláldozó lány és egy Barátságos fiú között. Marcus odaáll elém.

– Tudod, mit kell tenned – mondja, de úgy hangzik, mintha nem nekem címezné, hanem önmagának. – Tudod, mi a helyes döntés. Tudom, hogy tudod.

Csak nézek, de nem egyenesen a szemébe.

– Hamarosan találkozunk – mondja.

Elindul az Önfeláldozók csoportja felé, ahol helyet foglal az első sorban, a tanács néhány másik tagja társaságában. Fokozatosan benépesül a terem – vannak, akik úgy döntenek, a peremen álldogálnak négyzet alakzatban, mások középen, a székeken ülve figyelik a fejleményeket. Becsukódnak az ajtók, és vagy egy percnyi csönd támad, amíg a tanács képviselője a Bátrak köréből átvonul a pódiumra. Max a neve. Amikor megmarkolja a pódium peremét, még innen is látom, hogy sebes a kézfeje.

Tanítják vajon verekedni őket a Bátraknál? Minden bizonnyal.

– Üdvözöljük önöket a Választási Ünnepen – szólal meg Max. Mély hangja könnyedén kitölti a termet. Nincs szüksége mikrofonra, elég hangos és erőteljes az orgánuma ahhoz, hogy áthatoljon a koponyámon és befészkelje magát az agyamba. – A mai napon csoportot fogtok választani magatoknak. Egészen mostanáig a szüleitek útján haladtatok, az ő szabályaikhoz tartottátok magatokat. Ma megtaláljátok a saját utatokat és megalkotjátok a saját szabályaitokat.

Már-már látom apámat, amint megvetése jeleként összepréseli a száját, miközben hallgatja a jellegzetesen Bátor beszédet. Olyan jól ismerem a szokásait, hogy kis híján követem a példáját, jóllehet nem osztozom az érzéseiben. Nincs kifejezett véleményem a Bátrakról.

– Őseink a régmúltban felismerték, hogy mindannyian egyenként is felelősek vagyunk mindazért a rosszért, ami a világban létezik. Csakhogy nem egészen értettek egyet arról, hogy mit is értsünk a „rossz” alatt – folytatja Max. – Vannak, akik szerint ilyen például a becstelenség…

A hazugságokra gondolok, amelyeket kimondtam már az évek során, hol egy sebesülésemről, hol egy vágott sebemről, és az elhallgatásaimra, Marcus titkainak megőrzése érdekében.

– Vannak, akik szerint a tudatlanság az, mások szerint az agresszió…

Ekkor a Barátságosak gyümölcsöskertjeinek békéjére gondolok, az erőszaktól és kegyetlenségtől mentes szabadságra, amelyet ott találtam meg.

– … megint mások szerint az önzés lehetett az oka.

Ez csak javadra válik – mondta Marcus az első pofon elcsattanása előtt. Mintha önfeláldozás lett volna részéről az, hogy megütött. És mintha neki is fájt volna, hogy ezt kell tennie. Nos, ami azt illeti, nem láttam őt ma reggel sántikálni a konyhában.

– Az utolsó csoport szerint pedig a gyávaságot hibáztathatjuk érte.

A Bátrak közül néhányan huhognak, a többiek nevetnek. A félelemre gondolok, amely nőttön-nőtt bennem az éjjel, olyannyira, hogy érzéketlenné váltam, sőt levegőt venni sem tudtam. Az évekre gondolok, amelyek porrá morzsoltak engem apám tipró sarka alatt.

– Így jöttek létre a csoportjaink. Az Őszintéké, a Művelteké, a Barátságosaké, az Önfeláldozóké és a Bátraké