részlet

Athenaeum

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Vera Politkovskaja: Una madre: La vita e la passione per la verità di Anna Politkovskaja

© 2023 Mondadori Libri S.p.A., originally published by Rizzoli, Milano, Italy
Published by arrangement with Lorem Ipsum | Agenzia Editoriale, Milano

Hungarian translation © Todero Anna, 2023
© Athenaeum Kiadó, 2023

A fényképek tulajdonosa Vera Politkovszkaja

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
1086 Budapest, Dankó u. 4–8.
www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 379 7

Felelős kiadó: Dian Viktória
Felelős szerkesztő: Besze Barbara
Szerkesztette: Solymosi Éva
Műszaki vezető: Dubecz Adrienn
Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó – A bánat hangja

1. „Álmatlan szemek”

2. Apa

3. A puccs

4. Putyin uralma

5. Hogyan élhetjük túl a cenzúrát

6. Anyám háborúnak nevezte volna

7. A szegények háborúja

8. A menekülés

9. Az ígéret

10. „Nem akarom, hogy újra megtörténjen”

11. Az őrült nő Moszkvából

12. Velem is megtörténhetett volna

13. A bátyám és az emlékeink

14. Putyin mérge

15. A boldogság egy kókuszos bonbon

16. Martin és Van Gogh

17. A merénylet

18. Minden hiába

19. Az utolsó oknyomozás

20. Kísértet egy szabad országban

21. Leégnek a házak, lángolnak a hidak

Előszó A bánat hangja

Oroszország a szakadék szélére jutott
Putyin és az ő rövidlátó politikája miatt.

Anna Politkovszkaja, 2004

Anyám mindig kényelmetlen személyiség volt, nemcsak az orosz hatóságok számára, de az egyszerű emberek szemében is, akik fellapoznak egy újságot, és elolvassák a benne lévő cikkeket. Sajnos az orosz emberek többsége elhiszi, amit az állami csatornákon mondanak neki, és ebben a propaganda által kreált, virtuális világban alapvetően minden rendben van. A problémák pedig, amelyekre időnként felhívják a közvélemény figyelmét, mind a nyugati országokból erednek, vagy ahogyan Oroszországban mondják gunyoros mosollyal, „a hanyatló Nyugatról”.

Anyám cikkei ritkán szóltak kellemes dolgokról, szinte mindig rossz hírek hozója volt. Minden szépítés nélkül írta meg az igazat a katonákról, a banditákról és a háború húsdarálójába került egyszerű emberekről. Fájdalomról, vérről, halálról, megcsonkított testekről és derékba tört sorsokról írt.

2006. október 7-én, a meggyilkolása napján, amely Putyin születésnapja volt, huszonhat éves voltam, és az anyaságra készültem. Egészen addig azt hittem, hogy nyugati népszerűsége valamiképpen megóvja az esetleges kockázatoktól vagy az erőszakos haláltól. Tévedtem.

A diktátoroknak emberáldozatokra van szükségük hatalmuk megszilárdításához. A szabadságot csak úgy védhetjük meg, ha harcolunk a hazugság ellen, és kimondjuk az igazat. Oroszországban nincs szabadság, mégsem akartam volna soha eljönni onnan. Ez volt anyám gyilkosainak szülőhazája, ugyanakkor az az ország, ahol élni és dolgozni szerettem volna.

Oroszországban mindenki hamar elfelejtette Anna Politkovszkaját, különösen azok az emberek, akik számítanak, mert veszélyes dolog megőrizni az olyanok emlékét, amilyen ő is volt. Sokkal kényelmesebb eltörölni a nyomát, és elfelejteni az igazságát.

Nyugaton a Politkovszkaja név büszkeség forrása. Anyámról tereket és utcákat neveznek el, újságírói tevékenységét egyetemeken tanítják, könyveit világszerte publikálják. Oroszországban hallgatás övezi a nevét. Csecsenföldön, ahol az egyik legfontosabb oknyomozó munkáját végezte, most béke van, és a köztársaságban stabilizálódott a hatalom. Ramzan Kadirov a vezető, aki mindig nyíltan kimutatta anyám iránti gyűlöletét.

Az ukrajnai háború feldúlta az életünket. 2022. február 24-e után a vezetéknevünknek ismét súlya lett, fenyegetések – olykor halálosak – érkeztek a lányomnak címezve, aki még csak kamasz. Amióta az iskolában beszélni kezdtek az ukrajnai konfliktusról, a társai ellene fordultak. Méghozzá keményen. Így hát az önkéntes száműzetést választottuk, elmenekültünk egy másik országba. Egyik napról a másikra összepakoltunk, és eljöttünk Moszkvából, abból a városból, amely már annyi mindent elvett tőlünk. Tőlem az anyámat, a lányomtól a nagymamáját.

Azért döntöttem úgy, hogy megírom ezt a könyvet, hogy emlékeztessek anyám üzenetére: legyetek bátrak, és mindig nevezzétek nevükön a dolgokat, a diktátorokat is.

Anna és Vera Moszkvában, 2005 júliusában

1. „Álmatlan szemek”

Kop-kop-kop-kop. Szünet, új sor, és megint csak kop-kop-kop-kop. A végtelenségig.

Ez nem olyan háttérzaj volt, amelyet már meg se hall az ember. Ez volt az életem kísérőzenéje. A szokásos esti altatódalom.

Amikor vége lett a napnak – miután mindannyian megvacsoráztunk, valaki megsétáltatta a kutyát, mi, gyerekek bemutattuk a házi feladatainkat, aztán lefeküdtünk –, megkezdődött a kopogás. Anyám erősen koncentrált, komoly volt a tekintete a szemüveg mögött. Egyetlen pillanatra sem vette le a szemét az írógépről, mintha élete legfontosabb munkáját végezné. Ha észrevette, hogy a bátyámmal – aki két évvel idősebb nálam – figyeljük, azt kérdezte: „Na, mi az? Miért nem alszotok? Miért keltetek fel? Futás, vissza az ágyba!” Kop-kop-kop-kop.

Anya New Yorkban született, mert a szülei külszolgálaton voltak Amerikában. Apja, a nagyapám, Sztyepan Fjodorovics Mazepa ukrán volt, és Ukrajna ENSZ-képviseletén dolgozott. A nagymamám, Raisza Alekszandrovna Mazepa félig orosz volt, félig ukrán, és elkísérte a férjét, bár ő nem tartozott a diplomáciai személyzethez. A szovjet korszakban a diplomaták nem utazhattak hosszabb időre külföldre a házastársuk nélkül. Az, amit a nagyszüleim meséltek arról, milyen gyerek volt anyám, sok mindenben emlékeztet arra, amit manapság a lányomnál tapasztalok. Ugyanaz az elszántság, ugyanaz a szabadságszeretet. Anyám hitt a szabadságban és a mindenkit megillető igazságosságban.

Már a születésem előtt arról ábrándozott, hogy újságíró lesz, és soha, egyetlen pillanatra sem bizonytalanodott el. Nem volt B terve. Mindössze egy hónapos voltam, amikor diplomát szerzett a Moszkvai Egyetem újságíró fakultásán. 1980-at írtunk, épp akkor zajlott nálunk a nyári olimpia, amelyet hatvanöt ország bojkottált Afganisztán megtámadása miatt.

Eltelt néhány év, és elérkezett a korszak, amikor az országunk olyan szabadságban élhetett, amilyet a történelme során sohasem tapasztalt. A peresztrojka, vagyis az „átépítés” világszerte ismert szó lett, jelentésteli szlogen, amelynek jegyében folyamatosan gyengült a cenzúra, és egyre szabadabbá vált a média. És a Nyugattal fenntartott kapcsolatunk is fokozatosan normalizálódott. Már nem számítottunk ellenségnek: megkezdődött az együttműködés.

Anna Politkovszkaja pont ebben a peresztrojka-időszakban lett újságíró. Tökéletesen megtestesítette a kor szellemét, a változás vágyát: fejlett demokráciáról álmodott, és arról, hogy egy szabad országban végezheti a munkáját – ahogy lennie kellene, de ahogy szinte soha nem történik ezen a világon.

A szüleim nagyon fiatalon ismerték meg egymást. Anyám tizenhét éves volt, végzős gimnazista, apám, Alekszandr Politkovszkij pedig ekkor már újságírást tanult az egyetemen. Egy házibuliba állított be, és abban a pillanatban anyám élete gyökeresen megváltozott. Három év múlva, 1978-ban házasodtak össze. Az esküvő napján apám a sapkájára tűzött virággal, tarisznyájában vodkával és fekete kenyérrel csengetett be jövendő apósához és anyósához, és közölte, hogy eljött a menyasszonyért. A nagyszüleim azonban nem díjazták nyers humorát. A lakodalmat egy tizenkilenc négyzetméteres lakásban tartották. Itt született, még ugyanabban az évben, a bátyám, Ilja.

Alekszandr és Anna az esküvőjük napján, Anna két gyerekkori barátnőjével: balra Marija, jobbra Jelena

Anyám Marina Cvetajeva orosz költőnő életéről és munkásságáról írta a szakdolgozatát. Nagyon szerette Cvetajevát, emlékszem, hogy mindig ott volt az asztalán valamelyik verses- vagy prózakötete. Állandóan újraolvasta a műveit. Marina Cvetajevának tragikus sors jutott. Rettenetes élete volt, és bensőséges, őszinte hangú verseiben szinte tapintható a fájdalom és a szenvedés. Életrajza negyvennyolc éves korában elkövetett öngyilkosságával zárul. Ugyanennyi idős volt az anyám, amikor meggyilkolták. És a meggyilkolása után egyszerre felismertem, hogy nem egyszerűen úgy viszonyult ehhez a költőnőhöz, ahogy a kedvenc írójához vagy költőjéhez szokott az ember, hanem volt valami különleges ebben az érdeklődésben.

Anyám diplomaosztóján én is jelen voltam. Pólyás voltam még, és természetesen nem emlékszem semmire. Csak azért vitt magával, mert nem tudott kire hagyni. De szívesen gondolom azt, hogy nem véletlenül történt így. Vicces, hogy egy hónaposan ott voltam a Moszkvai Egyetem újságíró karán, majd, miután hosszabb ideig zenészként dolgoztam, a sors végül pont e felé a hivatás felé terelt. Örülnék, ha ma meghallgathatnám, mit mondott anyám a vizsgabizottság előtt, megfigyelhetném a gesztusait, az arckifejezését.

Amikor a sok tanulással arra készült, hogy az az újságíró legyen belőle, akit ma az egész világ ismer, mint említettem, már én is jelen voltam. A bátyámmal együtt egyrészt óhatatlanul hátráltattuk az előrehaladását, másrészt viszont mi adtuk neki a jövő felé irányuló lendületet, az energiát, amelyre szüksége volt, hogy kitartson.

Családi kép: Anna a karjában tartja a pólyás Verát, mellette Ilja. Mögötte Alekszandr

A diplomaszerzés után azonnal dolgozni kezdett, bár nem teljes munkaidőben. Akkoriban két kisgyerekkel szinte egyetlen nő sem engedhette meg ezt magának. Az első munkája furcsa volt. Egy, a lakásunkhoz közeli szerkesztőségbe érkező levelekkel foglalkozott. Zsákszámra hordta haza ezeket, felbontotta, összetűzte a borítékkal, és aszerint osztályozta, melyik újságírónak címezték őket. Azután visszavitte a szerkesztőségbe, és kiosztotta a címzetteknek. Egy idő után sikerült érdekesebb munkát találnia. 1982 és 1993 között az Izvesztyija, a Vozdusnyij Transzport és a Megapolisz-Expressz című újságoknak, valamint az Eszkart Egyesületnek és a Parityet Kiadónak írt. 1994-ben kezdett dolgozni egy akkoriban nagyon népszerű hetilapnak, az Obscsaja Gazetának, ahol recenziókat közöltek tőle. Akkoriban már elég nagyok voltunk a bátyámmal, úgyhogy végre teljes munkaidőben a hivatásának szentelhette magát.

A mosolygó Anna a két gyerekkel

Az Obscsaja Gazeta politikai, gazdasági és társadalmi témákkal foglalkozott, aktuális kérdésekről szóló riportokat és híres emberekkel – politikusokkal, a kultúra és a média világának képviselőivel – készült interjúkat jelentetett meg. Követte a nagy állami cégek privatizációjának folyamatát is, amely akkoriban teljes gőzzel zajlott. Ezzel a témával kapcsolatban kezdett anya kényes és társadalmilag jelentős problémákról írni.

Mivel enyhén szólva nem volt alkalmazkodó természetű, szakmai tevékenysége során állandó nézeteltérései voltak a munkatársaival és a feletteseivel. Nem volt könnyű vele dolgozni. Egyszer azt mondta a főszerkesztőjének, Jegor Jakovlevnek, hogy családi problémák miatt nem tudja időben leadni az anyagot. Jakovlev azt felelte, hogy őt ez nem érdekli, „ez a te magánügyed”. A munkát soha nem volt szabad háttérbe szorítani, bármilyen személyes gondok merültek is fel. És anya, aki akkor talán vitába szállt a főnökével, igazából helyesnek tartotta ezt a megközelítést, amint azt később valódi munkamániásként a saját példájával is bizonyította.

Jakovlev újságjánál anya a privatizáció egyik sajátos területével foglalkozott: az árverésekkel, amelyek a kilencvenes évek közepe felé az ország minden táján zajlottak, s melyek során az állam által az összes állampolgárnak rendelkezésére bocsátott kuponokkal lehetett fizetni. A nagy kuponfelhalmozók által kidolgozott szisztémának köszönhetően az állami cégeket olcsón lehetett felvásárolni.

Anyám egy Vlagyimir Guszinszkij nevű oligarcha kuponjaival kapcsolatos ügyeket vizsgálta. Guszinszkij igen nagy hatalmú embernek számított, akkoriban az övé volt az ország legjelentősebb magántelevíziója, az NTS, és nem tetszett neki, hogy anyám beleüti az orrát az ügyeibe. Felhívatta és találkozóra invitálta, ahol aztán megmutatott neki egy dossziét, tele olyan anyagokkal, amelyek róla és a családtagjairól, vagyis apánkról és rólunk, gyerekekről szóltak. Akkoriban, a „vad kilencvenes években” mindennapos gyakorlat volt információt gyűjteni az esetleges ellenségekről, a hatalmon lévők folyamatosan ezt tették. De igazából nem tudom, mit akartak elérni anyámnál azzal a dossziéval. Csak azt tudom, hogy rémülten és feldúltan jött haza, de többé nem beszéltünk erről.

Anyám egy másik, igen kényes témát is feldolgozott az újság számára: a vallási vagy álvallási szektákét, amelyek a Szovjetunió megszűnését követően nagy számban jelentek meg az ország legkülönbözőbb részein. Ma már be vannak tiltva Oroszországban, de akkoriban a kormánynak kisebb gondja is nagyobb volt annál, mint hogy ezzel foglalkozzon, ezért a szekták virágzásnak indultak. Anya rengeteg anyagot gyűjtött arról, hogyan vonzzák be a vezetők a szektákba a követőiket, és rájött, hogy hipnózist és pszichológiai nyomásgyakorlást alkalmaznak. Az így behálózott „áldozatokat” rákényszerítették, hogy adják el a javaikat, és örökre hagyják el a családjukat, szakítsanak meg minden kapcsolatot. Anya találkozott a rokonokkal, meghallgatta a panaszaikat, és megpróbált tenni valamit a jelenség ellen, ha mást nem, legalább annyit, hogy felhívja rá a figyelmet.

Ennek ellenére, amint akkori kollégái állítják, az Obscsaja Gazetánál töltött öt évének legkonkrétabb eredménye az volt, hogy állandósult a feloldhatatlan ellentét közte és a főszerkesztő, Jegor Jakovlev között.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Oswald – SIL Open Font License
Petrona – SIL Open Font License
Prompt – SIL Open Font License