Farkas Gábor

Magyarok Moldvában

Művelődéstörténeti vázlat

Impresszum

Kalota Művészeti Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.
Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Kocsis Zsuzsanna
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

A borító Farkas Péter
festményének felhasználásával készült

© Farkas Gábor, 2024
© Napkút Kiadó, 2024

ISBN 978 615 6759 12 2

Elválasztási hibák minden igyekeztünk ellenére előfordulhatnak, különösen az idegenek nevekben, szavakban.

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

támogatta.

Előszó

2009-ben kezembe akadt Iancu Laura Karmaiból kihullajt című kötete. Bevallom – bár természetesen valamennyi ismerettel rendelkeztem a moldvai magyarságról –, nem gondoltam addig arra, hogy magyar szakos tanárként a munkámhoz szükségesnél behatóbb tudásra tegyek szert a Moldvában élő magyarok kultúrájával, művelődéstörténetével kapcsolatosan. Mikor belekezdtem, ennek a kéziratnak az eredeti célja egy későbbi, mélyebb jellegű egyház- és irodalomtörténeti kutatás megalapozása volt. 2011 és 2014 között egyháztörténetet tanultam a szegedi Gál Ferenc Hittudományi Főiskolán, melynek keretében e kutatásokat megkezdtem. 2011-ben a X. Csángó Nap alkalmából rendezett konferencián be is számoltam addigi eredményeimről.[1] 2010 és 2015 között publikáltam a kutatás részeredményeit, többek között a Magyar Napló és a kolozsvári Helikon folyóiratokban,[2] melynek eredményeként 2013-ban a Nemzeti Kulturális Alap ösztöndíjában is részesültem a kutatási eredményeimet összegző kézirat elkészítésére. Ezt követően azonban más elfoglaltságaim növekedő súlya miatt abbahagytam a téma vizsgálatát. Bár a moldvai magyarság kultúrája és nyelvhasználata talán az egyik leggyakrabban vizsgált területe a magyar néprajznak és nyelvészetnek, kutatásaim során a művelődés, az egyház- és irodalomtörténet szempontjainak markáns érvényesülése, illetve a témának az összmagyarság kultúrájára nézve nem múló fontossága miatt 2019-ben barátaim ösztönzésére újra elővettem a kéziratot, és Halász Péter néprajzkutató értő javaslatai alapján módosítottam, frissítettem ott, ahol ez szükséges volt.

Könyvem Európa egyik el nem ismert kisebbsége, a Moldvában élő magyarság történetének áttekintő vázlatát, illetve jelenkori, valamint közelmúltjának irodalmát tárgyalja. A kiadvány első felében a csángók történelmének és kutatástörténetének fontosabb pontjait mutatom be. Munkám során legfőbb forrásként Benda Kálmán forráskiadványát, a Moldvai csángó–magyar okmánytárt használtam, de ezenfelül több történész, nyelvész és néprajzkutató munkáját is figyelembe véve vázoltam fel a moldvai magyarság századait a középkortól a XX. századi kisebbségi sorsig terjedően. A történeti áttekintéssel kapcsolatosan kitértem a csángó elnevezés, valamint a Moldvában élő magyarság eredetének kérdéseire is. A csángók identitástudatában magyarságuk mellett katolicizmusuk is meghatározó, ezért a történelmi áttekintés egyben moldvai egyháztörténeti vázlat is, melyhez forrásként leginkább Radu Rosetti, román nyelvész és történész ide vonatkozó munkáját, A moldvai magyarokról és katolikus püspökségekről című tanulmányt használhattam. A kiadvány második felében az irodalomtudományban eddig kevésbé kutatott témáról, a moldvai magyarság irodalmáról adok átfogó képet. Korábban ugyanis néhány irodalomtörténésztől eltekintve (például: Bertha Zoltán, Cs. Varga István) kevesen foglalkoztak ezzel a témakörrel. Könyvem – részben hiánypótlásként – ezért a XIX. századtól (Petrás Ince János) a XX. század derekán át (Lakatos Demeter) napjainkig mutatja be a csángó irodalmat (Duma-István András, Iancu Laura, Demse Márton, Gábor Felicia), értékelve a szerzők munkásságát, elemezve legfontosabb műveiket.

I. A moldvai magyarság története

Bevezetés

A moldvai magyarság a mai Románia területén él olyan etnikumként, melynek tagjai jogilag román állampolgárok, identitásukat tekintve katolikusok. Ez a vallási meghatározottság jellemzőbb, mint nyelvi, antropológiai hátterű önazonosság-tudatuk. Moldvában „elvileg a kultúrföldrajzi adottságok és az elmúlt századoknak a rossz irányú hatását sokáig éreztető szerkezeti fejlődése következtében nem lehetett a lakosság legnagyobb részénél az életviszonyok és életperspektívák jelentős minőségi javulását várni. Ez alapvetően érvényes a moldvai katolikusokra is.”[3] Tehát a kényszerű nyelvcsere kultúrtörténeti vonatkozásairól elmondható, hogy az egész régióra kiterjedő gazdasági vonatkozásokkal párosulnak, vagyis: a Moldvában élő magyarság utóbbi négy évszázados kálváriájának tünetegyüttese – amely nem ért véget 1989-cel – nem „csak” a román sovinizmusnak, nem csak az anyaország nemtörődömségének, illetve politikai tehetetlenségének, hanem a Moldvában jelenlévő egyházak önmeghatározó érvényesülési szándékainak is betudható. A nép, melynek passiója holnap – kitágítva Domokos Pál Péter a székelységre vonatkozó jóslatát – az egész Kárpát-medencei magyarság sorsa lehet, abban a közegben tudott mégis fogyva bár, de törve nem megmaradni, és irodalmi szintre emelni identitástudatának kifejezését, amely meg nem szűnő intenzitással – gondolva itt a románságra – kívánja őt asszimilálni, lehazudni az etnikai térképről. Ez a nép a mai Románia moldvai területén élő katolikus magyarság, sorsa intő jelkép az Unió hivatalos politikai-gazdasági szervezetében összeforró, önálló államot alkotó és nem alkotó etnikumai számára egyaránt.

A történelmi Moldva több birodalom fennhatósága alatt állt a századok során a középkortól kezdve napjainkig. Ebből is következik, hogy „történetére politikai, etnikai, vallási, társadalmi és kulturális diszkontinuitások nyomták rá bélyegüket.”[4] Ez a 93000 km^2-es terület hiába őrizte meg viszonylagos függetlenségét az 1350-es évektől (a vajdaság hivatalos megalapításától) 1859-ig (Románia létrejöttéig), folyamatosan valamely szomszédos hatalom árnyékában, annak kiszolgáltatott országaként létezhetett: előbb a középkori magyar és lengyel érdekövezet, majd az Oszmán Birodalom, végül – az újkor elejétől – a Habsburg Monarchia és a cári Oroszország fősége alá került. A moldvai magyarok pedig élték mindennapjaikat e hatalmi keresztmetszet síkján részes földművesként, bojárok tanácsadójaként, városi kereskedőként vagy éppen bányászként.

A moldvai magyarok népdalai, meséi, irodalmi alkotásai „arról a bánatról, szenvedésről tanúskodnak, amely életük gyászruhája”[5] – vallja Tóth Sándor a csángók egyik kimagasló személyiségének, Petrás Ince János születésének kétszázadik évfordulója kapcsán a legmagasabb példányszámú római katolikus lap, az Új Ember hasábjain. A moldvai magyarság identitása a kisebbségi sors árvaságán túl a katolicizmusban realizálódik. „Lelkiségükhöz liturgiát lehet igazítani. Veszély, elmarasztalás a sorsuk, Isten erős gondoskodása, ha elmaradna, mi lenne velük?”[6] Több évszázados fegyelmezett szorgalmuk, kitartásuk hitük és magyarságuk mellett példamutató – főleg most, mikor napjaink embere számára a közösségi hovatartozás súlyát egyre inkább feloldja az individualista önmegvalósítás eszméje egy végletekig szekularizált világban.

1. Az eredet kérdése

Szükséges, hogy mielőtt a Moldvában élő magyarok történetéről szólnánk, meghatározzuk ennek a népcsoportnak eredetét, etnikai, kulturális meghatározottságának jellemzőit. Egyáltalán megjelöljük, kiket is nevezünk moldvai magyarságnak, illetve honnan ered a közkeletű „csángó” elnevezés. Minderről számos publikáció született, melyek közül kiemelném Benda Kálmán, Mikecs László, Domokos Pál Péter, Halász Péter, Tánczos Vilmos, Csoma Gergely munkáit,[7] ezért itt csak összefoglaljuk az eddigi eredményeket a moldvai magyarok eredetének kutatásával kapcsolatban.

A közgondolkodás napjainkban három csoportot nevez csángónak: a hétfalusi, a gyimesi és a moldvai magyarokat. Korábban még ugyanígy a csángó névvel illették a kutatók a bukovinaiak egy csoportját is,[8] de ők (bukovinai székelyek, bácskai székelyek) 1941-ben Bácskába, onnan 1944 őszén Magyarországra: Baranya, Tolna és Bács-Kiskun megyébe menekültek, s ott élnek ma is. Egyébként székely büszkeségük jeleként ők mindig is elutasították a csángó megnevezést.

Szűkebben a moldvai magyarság legősibb – tehát a források, a nyelvészeti és történelmi kutatások alapján kimutathatóan legrégebben Moldvához köthető –, magát magyarnak valló, „nyelvjárásában, anyagi műveltségében, szellemi és tárgyi néprajzában egyaránt jól elkülönülő (rétege) a Moldva torkolatánál Moldvabánya, majd délebbre Bákó körül tömörül.”[9] Mivel számos – akár egymást részben fedő – eredetelmélet létezik párhuzamosan, az alábbiakban a négy leginkább elterjedt elméletet vázolom.

1.1. Az Etelköz-eredet elmélete

Az eredetelmélet alapjának megértéséhez először azt szükséges megjelölnünk, hogy mely történelmi korszaktól élhettek magyarok Moldvában és Havaselvén.[10] A XIX. századig az volt az általánosan elfogadott nézet, hogy e két, Kárpátokon túli területen a honfoglaláskor maradtak ott őseink közül,[11] tehát azon a területen, melyet a történelemtudományban Etelköznek, később Kunországnak (Kumániának) is ismerünk, a IX–X. század óta élnek magyarok, és azok mai leszármazottai a moldvai csángók.[12] Ennek az elméletnek főleg régészeti bizonyítékai vannak, melyek szerint bizonyíthatóan a X. században is még – tehát a Kárpát-medencei honfoglalást követően – éltek magyarok Moldvában. A X–XIII. századi moldvai régészeti emlékanyag leletei „igen közeli rokonságot, sőt egybeesést mutatnak a honfoglaló magyarság Kárpát-medencei emlékanyagával.”[13] A IX–X. században Moldvában és Havaselvén a népesség zömét ugyan a VI. században oda özönlő szlávok tették ki, de a IX. század derekán megjelent a területen a magyarság, melynek a Dnyeper–Dnyeszter–Prut vidéke fölötti uralmát a 895-ös besenyő támadás zárta le.[14] A besenyő támadás után a nomád, törökös eredetű népek – kunok, úzok, majd tatárok – felvonuló területe lett Moldva és Havaselve egészen a XIII. századig, kizárva azt a lehetőséget, hogy a kis létszámú, elszórt településeken élő, ősi magyarság megmaradhasson a régióban.

1.2. A kun-eredet elmélete

Az elmélet alapja a sokáig tudományosan széles körben elfogadott hun–kun–magyar rokonság volt. A XVIII. század végéig „ugyanis úgy tudták, hogy a kunok és a magyarok testvérnép voltak, a nyelvük is azonos volt; a kunok is magyarul beszéltek.”[15] Látható, hogy a tudományos diskurzus ekkor még nem a Kárpátokon kívül élő magyarságról szólt, hanem arról, hogy a kunok magyarok voltak-e, vagy török/tatár eredetű nép. Bonbardi Mihály így írt erről 1718-ban:

„Cumaniának Valachia földjét nevezték, (…) melyet fekete kunok laktak, s az Olttól kezdve a Kárpátok és a Duna között a tatárok országáig terjedt. (…) Ezzel, amint gondolom, örömmel egyetértenek azok, akik jobban szeretnék a kunokat kereszteletlen maradt magyaroknak, mint tatároknak, vagy tatárfajú népnek tartani. (…) Ezt bizonyítani látszanak (…) részint azok a kegyetlen háborúk, amelyekkel a tatárok és a kunok egymást annyi éven keresztül kölcsönösen gyötörték, részint a szerte Moldvában és Besszarábia határán található töredékei e népnek, mely a magyarral igen hasonló nyelvet használ, végül pedig a mostani Cumaniában lévő falvaknak és városoknak a nevei, melyekről nem tagadhatja senki, aki a magyar nyelvet ismeri, hogy azok a magyarral rokonok.”[16]

Az idézetből az következik tehát, hogy az 1700-as években úgy vélték többen, hogy a középkori Cumania (Moldva és Havaselve együttesen) azon kun nép területe volt, amely nyelvi és antropológiai rokonságban állt a magyarsággal. Ezt bizonyítanák a mai napig ott élő magyarok, a magyar nyelvű településnevek és az, hogy a kunok sokáig harcban álltak a tatárokkal – tehát inkább rokona a kun nép a magyarnak, mint a tatárnak. Ez a bizonyítás azonban nem számol azzal a ténnyel, hogy a kunok sokáig a magyarokkal is harcban álltak,[17] valamint azzal sem, hogy a később bebocsátást kérő, és a mai kunság vidékére telepített kunoknak nem maradhattak leszármazottai Moldvában, mert a bebocsátást a Magyar Királyság területére éppen a tatár veszedelem miatt kérték IV. Bélától.

A kun-elmélet főbb bizonyítékait foglalta össze Gegő Elek ferences atya is, a Moldvában élő magyarokról szóló első könyv szerzője.[18] Ő leginkább arra helyezte a hangsúlyt, hogy a terület egy részét az oláhok az ő utazása idejében is Cumaniának nevezték, valamint elszórva több helyen látott kun halmokat, amelyeket az ősök áldozat bemutatására használtak, és végül kitért a helységnevekre is, melyek – szerinte – szintén bizonyítják a moldvai magyarság kun eredetét. A kun-elmélettel kapcsolatban megemlítendő még Jerney János, a XIX. századi nyelvész és történész ez irányú okfejtése:

„a besenyő-kún népség, habár dialectusi különbséggel, de mégis azonegy nyelvet beszélt a magyarral, s ennélfogva a régi Cumániában, vagyis Moldva és Besszarábiában fönmaradt, némileg most is fönlevő számos magyarok, oda nem értve a kimutatható székely és magyar beköltözőket, a besenyők és kúnok tagadhatatlan maradékai.”[19]

Ez a moldvai magyarság eredetének kutatását sokáig mereven meghatározó elmélet – vagyis az, hogy a moldvai magyarok a X. és XII. század között a területet a magyar király hűbéreseként uraló kunok leszármazottai – csak a XIX. században dőlt meg. Részben annak hatására, hogy a magyar nyelvtudományban megkérdőjeleződött a hun–magyar rokonság;[20] részben pedig azzal, hogy a kunok török eredetére is megdönthetetlen bizonyítékot szolgáltatott az egyik legfontosabb kun nyelvemlék, a Codex Cumanicus kiadása, ezzel egyben kizárva a kun–magyar rokonságot.[21]

1.3. A kivándorlás/kitelepítés elmélete

Karácsonyi János történész vetette fel először, hogy a csángók nem a honfoglalás vagy az Árpád-kor első századainak idején a Kárpátokon kívül maradt, hanem később, a Kárpátokon belülről Moldvába kivándorolt vagy kitelepített magyarság. Ő azonban a moldvai magyarság legősibb rétegét az 1439-ben oda menekült huszitákban látta – tévesen.[22] Szarvas Gábor nyelvész, aki 1873-ban Klézsén vizsgálta a moldvai magyar dialektust, azt a következtetést vonta le, hogy a moldvai magyarok „a székely néppel hajdanában egy fajt, egy családot képeztek.”[23] Ennek a téves elméletnek a magyarázata az, hogy Klézsén valóban vegyes lakosság élt, mivel a XVI. századtól kezdve folyamatos volt a székelyek kivándorlása Moldvába, aminek eredménye a nyelvjárások részleges keveredése volt.[24]

Makkai Sándor Karácsonyival szemben viszont az első kivándorolt/kitelepített magyar etnikumú réteget az 1227-ben alapított, milkói püspökséggel (lásd alább), illetve az ehhez kapcsolható – a kunok keresztény hitre térítését célzó –, magyar Domonkos-rendi moldvai expanzióval hozza kapcsolatba:

„A XII. és XIII. század fordulóján a római egyház újult erővel indított hadjáratot a felburjánzó eretnekségek, a schizma és a pogányság ellen. (…) Ez a törekvés hozta előtérbe a kúnmisszió gondolatát, mert a kúnok voltak akkor a kereszténység keleti határaihoz legközelebb eső pogányok. (…) Szent Domokos arra kérte a pápát, hogy engedje a kúnokhoz téríteni. Mikor aztán maga nem mehetett, Magyar Pált egyenesen ezzel a feladattal küldte ki a magyarországi provincia megalakítására. (…) A milkói (kún) püspökség megalapítása, mely elsősorban magyar ügy volt, természetszerűleg magával vonta a Magyarországról Moldvába, ill. Havasalföldre tartó kivándorlást is.”[25] Mindebből feltételezhető tehát, hogy a XII–XIII. század fordulóján elsősorban egyházpolitikai indíttatásból – a térítés okán – kerültek magyar ajkú papok Moldvába, de mindez még nem eredményezte falvakra kiterjedő nagyságrendű, magyar eredetű lakosság jelenlétét a térségben.

1.4. A XIII. századi eredet elmélete

Radu Rosetti, román történész jegyzi meg a magyarok moldvai jelenlétéről, hogy az inkább tudatos telepítés eredménye, és véleménye szerint „több jel is arra mutat, hogy ez a telepítés IV. Béla királynak tulajdonítható.”