Hegyi Ede

Te

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Nagy-Kemendy Júlia
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Hegyi Ede, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6283 82 5

Támogatónk

A kötet megjelenését támogatta
a Nemzeti Kulturális Alap

Feléd

1.

Olyan, mintha alig telt volna el idő az első találkozásunk óta. Holott már jónéhány hónapja volt. Egy aszketikus nyaralásom alkalmával futottunk össze teljesen véletlenül. Egy hete pedig egy házibuliban, ahova te hívtál el. Sokat beszélgettünk akkor is. Most is. Egészen személyes és mély dolgok kerültek elő. A buliból hazafelé egy ideig együtt utaztunk a buszon. Nem tudom, hogy udvarlásnak vetted-e azt, ahogy beszéltem veled akkor és előtte, talán én sem annak szántam, de a laikus szemlélődő számára annak tűnhetett. Talán picit jobban nyomultam annál, mint amikor az ember nem nyomul, amiből nyilvánvalóan nem csekély részt vállalt a részeges kanosság. És jól is éreztem magam veled. Figyeltél rám. Én is örömmel figyeltem rád. Ahogy most sem, úgy régebben sem tudtam pontosan meghatározni, hogy miért vonzódom hozzád, azt leszámítva természetesen, hogy nagyon tetszel mind szellemi, mind lelki, mind fizikai tekintetben. De van még valami megmagyarázhatatlan ezeken felül, amire egyelőre csak keresem a szavakat.

Természetes, érdeklődő kedvesség árad belőled továbbra is.

– Halálosan szerelmes vagyok a neonfényekbe – mondom, miközben a poharamhoz nyúlok.

Különös érzés újra látni téged. A nyaralásom után megismerkedtünk Facebookon is. Megnézegettem a képeidet. Gondolom, te is az enyéimet. Legalábbis bízom benne. Aztán elhívtál arra a bulira, ahol megbeszéltük, hogy találkozzunk kettesben is. Ilyen egyszerű volt. Vártam, hogy újra lássalak. Amikor a házibuli előtt összefutottunk, hogy együtt menjünk, annyira ideges voltam, hogy remegett a bal vádlim, és alig tudtam ráállni emiatt a lábamra. Gyorsan és fájdalmasan dobogott a szívem. Rohadtul nevetségesen nézhettem ki, ahogy próbáltam leküzdeni a szervezetem lázadását. A „vártam” szó használata mindezek fényében legalábbis eufemizmus.

Ez most egészen más. A belvárosban ülünk egy olyan kocsmában, ahol sokszor jártam már. Elmondásod szerint te még egyszer sem. Az egyik kedvenc kocsmám. Ha nem a kedvencem.

A központban található, mégis egy kis, kevés szórakozni vágyó által ismert utcában. A pult körül néhány bárszék, a falak mellett magasított plüssfotelek. Képek lógnak a falakon Johnny Cashről, Nick Cave-ről, Jim Morrisonról, Johnny Rottenről és Stingről. Ha kedvem van hozzá, akkor én rakhatom be a zenét. Olyan hangosan, ahogyan én szeretném. Vagy olyan halkan. Jól ismerem a pultosokat.

– És miért? – kérdezed.

– Nem tudom megmondani. Lehet, hogy csak ösztönszerűen. Olyan vagyok, mint a rovarok, amik a fényre mennek. Vagy talán azért, mert egy olyan kor lenyomatai, amibe különösebb veszélyérzet nélkül lehet visszavágyódni. Minden jelenben egy jobb múltba vágyódunk vissza, mintha nem lett volna korai csecsemőhalál vagy bubópestis vagy hidegháború.

– Te nosztalgiázol, jól értem? – teszed fel a kérdést nevetve, némi undort mímelve.

– Olyasmi… méghozzá egy olyan időszakról, amit csak filmekből, zenékből és képekből tudok összerakni. Nevetséges, nem?

– De, abszolút az – mondod. Felállsz, és elindulsz a kabátodért. Mosolyogsz.

Elindulok én is. Kimegyünk dohányozni az utcára.

Már vagy három órája megállás nélkül beszélgetünk. Meg persze iszunk. És dohányzunk. Jó újra látni téged. Próbálom a kedves gesztusaidat a helyükön kezelni. Az általam feltételezett helyükön. Elvégre csak barátok vagyunk. Talán még azok sem. Inkább friss ismerősök jelentős mértékű szimpátiával egymás iránt. Vagy valami rendkívül hasonló. Néha eltéved rajtad a tekintetem. Nehéz bevallani magamnak, hogy tulajdonképpen eszméletlenül tetszel. Hogy talán te vagy a legszebb nő, akit valaha láttam. Régebben is valami ilyesmit éreztem. Csak talán kevésbé volt nyilvánvaló. És öröm hallani a hangodat. És öröm belenézni a szemedbe. Azt szeretném, az akarom, hogy ne legyen vége ennek az estének.

Nem tudom meghatározni, hogy pontosan mi hozza ezt ki belőlem. Talán ennyire elmagányosodtam? Talán egyfajta megváltást keresek? Vagy ezek valós érzések? Egyáltalán számít, hogy miért érzünk a másik iránt többet annál, mint amit gondolunk arról, hogy kéne érezni? Nem csak az érzések megléte számít?

Újabb kérdések, amikre nincsenek válaszaim. A lista bővül, az utolsó foglaljon helyet az előtérben. Legyen szíves.

Megpróbáljuk felidézni a házibulit, amin mindketten részt vettünk. Nekem homályos emlékeim vannak. Illetve néhány pillanatkép. Amikor körülbelül a hatodik Led Zeppelin-számot raktam be a YouTube-on, odajött hozzám egy csaj, és azt mondta, hogy elég a sikoltozásból és a dobszólókból, inkább táncoljunk. Oké, mondtam. Táncoltam vele, közben cigi lógott a számból, a bal kezemben sörösüveget tartottam. E táncnak nevezett szerencsétlenkedés közben kiittam a sört, aztán beledobtam a csikket az üvegbe. Kedves lánynak tűnt, de nem különösebben érdekelt. Amikor nem egészen hat perc után jeleztem, hogy részemről vége, azt ajánlotta, hogy menjek fel vele az emeletre. Mondtam, hogy rendben, csak előbb hozok egy italt. Mondta, hogy neki is vigyek. Megcsókolt, aztán eltűnt. Úgy csókolt, mintha egy darab nyers májjal próbálta volna kiverni a fogaimat. A hűtőhöz mentem, kivettem két sört, és inkább kisétáltam a kertbe, és megittam mindkettőt. Körülbelül akkortájt jöttél oda hozzám, amikor a másodikat is befejeztem. Előtte úgyszintén a kertben beszélgettünk, aztán te elmentél táncolni, én pedig a résztvevők zenei ízlése felett őrködni.

Elmondod, hogy utána még hajnali kettőig dumáltunk, és ketten megittunk egy kis üveg whiskyt. És hogy marhára jól érezted magad. Hát én is, mondom, bár az emlékeim természetesen homályosak. Nem áll szándékomban megosztani veled, hogy arra már szinte egyáltalán nem emlékszem, hogy miről beszélgettünk akkor, ahogyan arra sem, hogy hogyan jutottam haza, és hogyan kerültem az ágyamba, miért voltam meztelen, és miért volt az ágy mellett egy bontott üveg csemegeuborka. Bár feltételezem, hogy utóbbi a részeg zabálódüh miatt.

Éjfél után nem sokkal már látszik rajtad, hogy fáradt vagy. Szeretnélek meghívni magamhoz, szeretnélek betakarni, szeretnék szép álmokat kívánni neked.

Mindezek helyett elkísérlek a buszmegállóba, ahol megvárom veled az éjszakait. Húsz perc, fejenként két cigi. Puszit adunk egymásnak. Felszállsz. Egy ideig még nézem, ahogy távolodsz. Már ülsz, nem látod, hogy mozdulatlanul állok ugyanott, ahol elbúcsúztunk.

Elindulok én is az éjszakaimhoz. Még van kilenc percem. Beülök a megállótól alig tíz méterre lévő kocsmába. Kedd este van. A hely szerencsére szinte üres. Kikérek egy whiskyt. Kifizetem.

Amikor beáll a busz, felugrok az asztaltól, és sietve felszállok.

Hazafelé szerelmes számokat hallgatok.

Otthon még egy ideig dudorászom a megmaradt dallamokat. Amíg el nem alszom.

2.

Felkelek, és belefogok a szokásos napi robotba. Egy idő után minden robotolássá válik. Még ha fekszem az ágyon, és könyvet olvasok, az is. Ha mindennap eljárok kávézni, és süteményt eszem a kedvenc cukrászdámban, az is. Az elmúlt két hónapban írtam egy könyvet. Munkanélküli voltam, és könyvet írtam. Felkeltem hétkor, futottam fél órát, lefürödtem, nyolckor leültem a számítógép elé, és délután háromig vertem a billentyűket.

Na, jó. Néha azért nem voltam ennyire szigorú magamhoz. De dolgoztam. A végére már egészen sikerült meggyűlölnöm azt, amit írtam. Tele lett vele a tököm.

Ez is munka. És ez is robot. Aki azt gondolja, hogy nem az, az téved. Igaz, közben általában jól éreztem magam. Viszont nem kerestem pénzt. Költeni ugyanakkor sokat sikerült. Többet, mint terveztem. Ennélfogva a megtakarításaimba jobban belenyúltam, mint szerettem volna. Ennélfogva rövid időn belül újra munkát kell majd keresnem, ha nem alakul radikálisan máshogy az életem. Munkanélküliként jól éreztem magam. Nem tipikus ez a fajta együttállás, de hatalmas szerencsémre kitűnő körülmények között élhettem át ezt az időszakot.

A könyvhosszúságú írásomat elküldtem vagy húsz kiadónak. Talán harmincnak. Nem is tudtam, hogy van legalább ennyi kiadó ebben az országban. Vajon hány író rohangálhat a főváros utcáin? Hány olyan író, akikről a büdös életben nem hallottam, nem is fogok, és jó eséllyel senki nem fog? Lehet egyáltalán azt az embert írónak nevezni, aki ugyan ír, de senki nem kíváncsi rá? Akinek ki sem adták a könyvét? Vagy akinek kiadták, és a rokonain és a barátain kívül szánalomból vagy lelkesedésből senki nem vette meg? És talán még az anyja sem olvasta el?

Néhányan visszajeleztek. Többségében nem. Pont olyan, mint amikor állást keres az ember.

– Üdvözlöm. Azért keresem Önt, mert szeretnék magának pénzt csinálni az időmmel, a tudásommal és a munkámmal. Cserébe…

– Remek! Tehát Ön ingyen szeretne dolgozni?

– Nem, csak…

– Káprázatos! Mit szólna ahhoz, hogyha a könyvét nem vennénk meg, de a miénk lenne inkább, és eladnánk?

– Tulajdonképpen én arra gondoltam, hogy…

– Ne is folytassa, látom, hogy egyetértünk.

Az egyik kiadó azt írta vissza, hogy nagyon tetszik nekik a könyvem, de ők inkább nem szeretnék kiadni. Viszont fizethetek nekik, hogy mégis megtegyék.

Egy másiktól azt a választ kaptam, hogy hat hónap múlva készséggel visszajeleznek, de ha mégsem tennék meg, akkor jelezzem nekik, hogy nem jeleztek. Még egy nyomorult emotikont sem tettek a mondandójuk végére. Attól tartok, komolyan gondolták.

Végül egy kiadó megszánt. Azt írták, hogy tetszik nekik az, amit írtam, és látnak benne fantáziát. És hogy türelem, időbe telik, amíg a kéziratból könyv lesz, a könyvből pedig pénz.

Nehéz azonosulni azzal a gondolattal, hogy a kezem közül kiadott munkából majd egyszer lesz csak pénz. Én ahhoz voltam szokva, hogy ha egy hónapig dolgozom, akkor az azt követő hónapban megkapom a pénzt a munkámért.

Nehéz szakmát választottam.

Elkezdek állást keresni.

3.

Nem tudnám azt mondani, hogy őszintén rajongok a gondolatért. Azért hagytam ott a munkámat, hogy az álmaimnak élhessek. Hogy beváltsam azt az ígéretet, amit tettem magamnak. Hogy írok egy könyvet.

Megpróbálok nem szorongani. Átnézem az önéletrajzomat.

Lelomboz.

Lelomboz, hogy csak azon a versenypályán tudok a rajthoz állni, amelyiken egyszer már tévesen elindultam. Ahol messzire, túl messzire jutottam. Ahol már egyszer, kétszer, többször is célba értem. És hiába. Semmit nem jelent ez a pálya számomra.

Legalábbis semmi pozitívat.

Azonban minden keserűségemet, minden ballépésemet és az egész életem kisiklását jelenti. Jelenti továbbá mindazt, amitől viszolygok, amit gyűlölök, ami megmérgez.

Megnyitom az ismert álláskereső portálokat. Feltöltöm a frissített önéletrajzomat.

Elszívok egy cigarettát.

Ahol csak árnyalatnyit is ismerős kulcsszavakat látok, ahol látok némi halovány esélyt, oda jelentkezem. Eltöltök ezzel körülbelül két órát. Negyvenhárom állásra jelentkezem összesen. Általában kevesebb, mint tíz százalék szokott visszajelezni. Általában kevesebb, mint a megmaradt tíz százalék fele hív be interjúra. Ha minden jóindulatomat csatasorba állítom, akkor ebből a merítésből akár két helyre is elhívhatnak.

Ha egy héten keresztül mindennap legalább ennyi állásajánlatra jelentkezem (amire csekély az esély, elvégre az üres pozíciók száma véges), akkor öt nap alatt akár tíz interjúidőpontot is le tudok szervezni.

Tízszer egyórányi önbecsapás, tíz álságos mosoly.

Tíz „kér esetleg egy kávét vagy ásványvizet?”

Tíz „mondjon magáról három pozitív dolgot”.

Tíz „mondjon magáról három negatív dolgot”.

Tíz „hol látja magát öt év múlva?”

Tíz „köszönjük, hogy befáradt, ha meglesz a végleges döntés, akkor értesítjük”.

Tíz „elmehettek ti a picsába”.

4.

Két nappal később már százhúsz felett jár a beadott pályázatok száma. Egyre határozottabban érzem azt, hogy fogy az időm, hogy tehetetlen vagyok. Szeretnék kézzelfogható előrelépést átélni. Bármilyen fronton. Csak történjen valami. Minden percben fogy a pénzem, és nem termelődik újra. Nem hozza a Jézuska, nem fingja ide a Nyúl.

Egy kis ideig azt hittem, hogy legyőztem ezt a kispolgári görcsöt. Persze igen, legyőztem. Akkor, amikor elég erő volt bennem. Amikor aztán visszavonulót fújt. Csakhogy akkor csatát nyertem. Nem háborút. Ez a görcs mindig a környéken ólálkodik. Oson, lappang, rád veti magát. Az Alien és a Predator együttesen sincsenek olyan hatékony vadászok, mint a létbizonytalanság.

Legalábbis úgy emlékszem, hogy egyik sem okoz rákot. Sem gyomorbántalmakat. Legalábbis nem a megszokott formában.

Ebédre összeütök egy hagymás rántottát két tojásból. Iszom hozzá egy bögre teát. Megpróbálom kitisztítani a fejemet. Ledőlök az ágyra, és nézem a plafont. A plafon nézése mindig megnyugtat. Megnyugtat, mert kicsit olyan, mintha a végtelenbe tudnék ezáltal révedni. Holott csak két és fél méterrel feljebb látok önmagamnál. Mégis; a felszín egyszínű homogenitása tökéletes alapot nyújt ahhoz, hogy a szemem ne keressen kiutat, ne próbáljon meg inger után nézni.

Csak az az egy inger marad, hogy vagy. Hogy létezel. A legalapvetőbb érzés, ami annyira evidens, hogy nem is veszünk róla tudomást. Mindaddig, amíg az veszélybe nem kerül. Az aranyér első jeleinél. Az első pánikrohamnál. Az első infarktusnál. Sokszor az első elég kemény másnap is ki tudja kezdeni a halhatatlanságunkba vetett hitünket. Az a benyomásom, hogy az emberek le se szarják azt, hogy élnek.

A fehér fal nyugodt és egyszerű. Mint amikor az üres lapot nézed. Mint amikor a WC-n ülve a csempék közti rést nézed. Mint amikor a tábortüzet nézed. Mint amikor hosszú percekig folyatod magadra a forró vizet a kádban ülve. Egyszerre minden és egyszerre semmi. Megnyúlik az idő, és hagyod, hogy a gondolataid elinduljanak természetes, irányítás nélküli utaikon.

Nincs itthon kenyér. Jólesne egy dugás. Szeretnék Keith Richards lenni. Talán nincs isten. Vagy ha van, akkor biztosan szórakozik velem. Mindannyiunkkal. Ha egyáltalán hajlandó interveniálni.

Ebben a megnyúlt időben minden tekintetben kiszolgáltatott vagy. A tested szinte mozdulatlan. Mind szellemileg, mind fizikailag felszabadulsz.

Hacsak nem zsibbad el közben a kezed. Például. Az roppant kellemetlen tud lenni.

5.

Úgy határozok, hogy megpróbálok valamelyest kitekinteni az eddigi munkáimból. Megpróbálok mást is keresni. Megpróbálom elkerülni a predesztináció szükségességét. Keresek olyat, amit még talán szívesen is csinálnék. Amitől nem fordul ki a belem.

Elkezdek a civil szférában is állásokat keresni. Olyanokat, amelyekhez nem kell specializálódás. Például nem kell jogásznak vagy szociális segítőnek lennem, ugyanakkor kellenek olyan képességek vagy tapasztalatok, amelyekkel rendelkezem. Nem akarom áltatni magamat. Tudom, hogy a civil szférában a fizetések jelentősen rosszabbak a versenyszférában ajánlottaknál. De hátha kifogok egy nagyobb halat. Hátha számítani fog az, amit már tudok. Hátha meg tudunk majd egyezni.

Kisvártatva rá kell ébrednem, hogy minden esetben motivációs levelet várnak el. Minden kibaszott civil állásnál motivációs levél kell. Édes istenem. Milyen rohadtul nevetséges. És milyen rohadtul gyomorforgató.

Ezen annyira felhúzom magamat, hogy elmegyek dohányozni. Aztán elszívok sebesen még egy szálat.

Megbékélek magammal. Akkor motivációs leveleket fogok írogatni. Bármennyire is úgy hittem, hogy soha nem fogok ilyet elkövetni, most úgy döntök, hogy mégis megteszem. Nocsak.

„Tisztelt ABC123!

Azért jelentkezem Önökhöz, mert véleményem szerint az XYZ munkakör kitűnően harmonizálna a munkatapasztalataim során szerzett képességeimmel és tudásommal… Az Önökhöz történő jelentkezésem számomra legfontosabb pontja mégis az, hogy szeretnék olyan szervezetnél dolgozni, amely olyan célok megvalósításáért dolgozik, amelyek jobb hellyé tehetik a világot. Szeretném olyan szervezetnél kamatoztatni a képességeimet, amely a fenntartható fejlődésből részt vállal… Hosszú évek óta dolgozom a versenyszférában, és úgy érzem, hogy ugyan a személyes fejlődésem alapjait ezzel sikerült megteremtenem, azonban ennél többet szeretnék tenni a közösségemért…

Az Önök szervezete és víziója rendkívül szimpatikus számomra, és úgy vélem, hogy mindkét fél számára előnyös volna az együttműködésünk…”

Bla. Bla. Bla.

Átolvasom. Még egyszer. Azt érzem, hogy ez nyomasztóan szarszagú. Mégis talán olyan, amire vágyhatnak. Nem tudom pontosan megítélni. Persze el tudom képzelni, hogy milyen lenne a jó, a még jobb, az ideális, és nyilvánvalóan tudatában vagyok annak, hogy milyen az, amelyik teljességgel elfogadhatatlan. Belőlem kényszer hatására ennél több nem tud kijönni. Ennél jobban egyszerűen nem megy. Hiába próbálnám.

Magamnak olyan jól tudok hazudni. Nem értem, hogy másoknak miért sokkal nehezebb.

6.

Eltelik két hét. Nem jutok előre. Nincsenek értékelhető eredmények. Elmegyek néhány interjúra. Összesen talán négyre. Vagy ötre. Mind civil. És mindegyik kellemes hangulatban telik alapvetően. Tudják, érzik és éreztetik, hogy én lennék nekik a megfelelő ember. És én is úgy érzem. És szeretnék jó ügyekért tenni. Csakhogy.

Sajnáljuk, Ön túlképzett.

Az Ön által meghatározott fizetési igénynek nem tudunk eleget tenni.

Sajnos a munkavégzés helye az előzőekben megadottakkal ellentétben nem egészen pontosan ott található, ahol abban megegyeztünk.

Ugyan meg tudnánk adni az Ön által kért fizetést, azonban csak úgy, hogyha teljesítményalapú bérezéshez kötnénk, úgynevezett bónuszhoz…

Meg ilyenek.

Vagy én veszem túl komolyan. Vagy ők. Az egyik legbájosabb helyzet az, amikor három interjúkör után közlik, hogy szerintük nem találnám motiválónak a munkakörömet. Kedd, tíz óra harminckilenc perc.

– Akkor meg tudnák esetleg mondani, hogy miért jutottam tovább három körön keresztül?

– Mert láttuk magában azt, hogy nagyon elszánt, hogy véleményünk szerint megfelelően, sőt, az elvártnál jobban tudná teljesíteni a munkájában az önre kiszabott feladatokat.

– Ebben az esetben arra kérném, hogy legyen kedves megértetni velem; hogyha önként jelentkeztem az állásra azért, mert érdekel, majd három körön túljutottam – ami véleményem szerint az önök részéről is néminemű érdeklődést feltételez –, akkor pontosan mi az oka annak, hogy önök mégis úgy érzik ennyi idő és ennyi bizonyosság megszerzése után, hogy engem mégsem motiválna az, hogy önöknél dolgozzak abban a pozícióban, amire jelentkeztem?

– Nos… – összenéz a HR-essel – azt gondolom, hogy azért, mert… – a HR-es közbeszól.

– Szerintünk önnek ez nem lenne megfelelő kihívás.

– És? – kérdezek vissza. – Ha szerintem az lenne mégiscsak? – Egyre kínosabb. Nekik. Egyre jobban feszengenek.

– Találtunk egy jelöltet, aki ugyan nem olyan képzett, mint ön, nincs annyi munkatapasztalata, mint önnek, azonban jóval alacsonyabb fizetésért tudnánk alkalmazni. – Egy őszinte pillanat. Már ezért megérte.

– Tehát önök az olcsóbb, és ezért cserébe lényegesen szarabb munkaerőt óhajtják felvenni? – vágok közbe.

– Nem ez a pontos megfogalmazás… – veszi át a szót a HR-es, akit azonnal félbeszakítok.

– Sok sikert. Viszlát.

Felállok, mosolyogva kezet fogok a kínzóimmal, akik lefagyva, szinte automatikusan mozdulva állnak fel a székeiket hátralökve.

– Kitalálok egyedül is – köszönök el, és becsukom magam mögött az ajtót.

Elhagyom az épületet. Szürke novemberi délelőtt. Szemerkél az eső. Nincsen különösebben hideg. A sál már túlzás volna. Benyúlok a kabátzsebembe, kiveszek egy szál cigarettát, és meggyújtom. Elönt valamiféle régen nem érzett nosztalgia. Ami visszarepít abba a lehetetlen időbe, amikor még szinte munkatapasztalat nélkül ugyanezen köröket szenvedtem végig. Annyi különbséggel, hogy akkor egészen más volt a státuszom. És máshogy álltam mindehhez hozzá.

Akkor még féltem. Féltem attól, hogy mit fognak gondolni rólam, hogy milyen benyomást teszek azokra, akikkel találkozom, hogy milyen kifogásokat fognak találni ellenem, és hogy milyen fogásokat fognak találni rajtam.

Már más székben ülök. Nem a vesztesek nyugalmával, hanem a győztesek elszántságával megyek bele ezekbe a helyzetekbe. Nem érdekel, hogy mit gondolnak vagy mit hisznek. Rengeteg meló van mögöttem. Rengeteget dolgoztam azért, hogy már ne kelljen könyörögnöm. És nekik se kelljen. Csak felnőttként egymással szemben ülve üthessünk nyélbe egy üzletet. Legalábbis próbálok ebben hinni.

Hazafelé sétálva a nosztalgia még régebbi és mélyebben tárolt emlékek felé sodor. Felidéződnek a főiskolai évek felelőtlen novemberi délelőttjei. Amikor az iskola kapuja előtt állva az első óra kezdete előtt inkább elballagtunk a közeli kocsmák egyikébe. Az esetek jelentős részében ez történt. Nem megfelelő időben kapott felelősség és szabadság. Ez volt a mi terhünk. A szabadság is tud teher lenni, ha rossz kezekbe kerül. Nézz meg egy narkóst. Felszállni képes. Landolni már nem.

Ha tudnák az adófizetők, hogy a rosszul fizetett és sokszor motiválatlan tanárok által adott nem kevésszer borzalmas órákról ellógva a később hosszú évekig nyomasztó teherként ránk nehezedő diákhitelből iszogattunk mikróban melegített kannás forralt bort olyan tízemeletes panelek aljában lévő kocsmákban, amelyek minden hátrányuk és alapértelmezett funkciójuk ellenére a helyi feketekereskedelem ellátóközpontjai voltak (és vélhetően ma is azok), akkor egészen biztosan lángoló vasvillát ragadva rohannának hőbörögni a térre a kallódó értelmiség azonnali, egyúttal kiemelkedően fájdalmas halálát követelve. És végül mégiscsak tanultunk, és végül mégiscsak megszereztük a diplomáinkat. A diplomákat, amik kulcsok lettek később a multicégek üvegajtajaihoz. Utat mutattak olyan munkákhoz, amiket sosem tudunk szeretni, olyan munkákhoz, amik nem tesznek hozzá semmit a világhoz, olyan munkákhoz, amiktől néhány évente garantáltan kiégünk. Mert ilyenek vagyunk mi, és mert ilyenek ezek a munkák.

Egy, azon főiskolai időkben gyakran látogatott kocsmákhoz hasonlóan nyomasztó ivó ablakának visszatükröződésében meglátom magam. Egyre kevésbé hasonlít ez az arc annak a gyereknek az arcára, aki valaha mély humanizmussal és elszánt megváltástudattal vetette bele magát abba, hogy kultúracsináló legyen. Már csak a humanizmus maradt meg. Ami újra és újra meg kell, hogy ütközzön a valósággal és azzal a lehetetlennek tűnő küldetéssel, hogy mindenkiben meglássam a jót. Magamban is nehezemre esik sokszor. Nehezítő körülmény.

Úgy határozok, hogy iszom egy sört. És egy gyomorkeserűt. Mint a régi szép időkben. Amikor azt a pénzt költöttem el, amit később kerestem meg. Most meg azt költöm, amit már nagyon régen. Olyan érzés ez, mintha soha nem lenne jelen, vagy legalábbis nem tudnék igazán kapcsolódni hozzá. Mintha a jelen mindig csak átmenet lenne a múlt és a jövő között. Ha azonban a jelen átmenet, akkor minden átmenet, ugyanis a múlt is egykor jelen volt és a jövő is jelen lesz egyszer. Majd múlt. Tehát bizonyos tekintetben a jelen a mulandóság szinonimája. Azaz minden pillanatunk a mulandóság szinonimája. A pörköltszagú konyhafilozofálásomtól egészen megundorodom. Ennyi erővel messzemenően elégséges lenne pusztán sajnálnom magamat. Ezt tenni. Csakis ezt és semmi mást. Az eredmény változatlan lenne. Semmi.

Leülök az ablak mellé, és hagyom, hogy feljöjjenek az emlékek. Inkább azok, mint a saját, aktuális gondolataim. Az utcát nézem, ahonnan jöttem. Alig néhány embert látok. Az egyik közülük sietve átrohan a piroson. Autósok dudálnak rá.

Egy ötvenes nő az. Bejön a kocsmába. Leteszi az ernyőjét egy székre. Kér egy deci vodkát és egy pohár sört. Fizet. Vörösek a szemei. Valószínűleg sírt. Leül egy asztalhoz. Előveszi a tárcáját, kiönti belőle az aprót. Átszámolja kétszer, aztán visszasöpri a tárcájába.

A főiskola óta eltelt évek alatt rengeteg dolog változott. Az univerzálék pedig – természetüknél fogva – nem. A szegénység szegénység maradt. A kiszolgáltatottság kiszolgáltatottság. A fájdalom fájdalom. Mindet meg lehet szokni. És mindegyik állandó. Még ha nem is változatlan mennyiségben van jelen.

Megissza a vodkáját és a sörét úgy húsz perc alatt. Addig én is végzek a gyomorkeserűmmel. A korsómat kiiszom félig. A nő a pulthoz megy, hogy kérjen még egy sört, de nincs elegendő pénze rá.

– Akkor csak addig tölts, amíg kifér a pénzből – kérleli a csapost.

A csapos levesz egy felespoharat. Közbeszólok.

– Töltsön neki egy korsó sört és még egy deci vodkát. Én állom.

– Biztos? – kérdez vissza a csapos.

– Biztos? – kérdez vissza a nő.

– Igen – felelek egyszerre mindkettőjüknek. – Írja fel hozzám.

Úgy tűnik, hogy a csapos kicsit össze van zavarodva, de azért belekezd. A nő elindul felém, és megáll az asztalomnál.

– Nagyon köszönöm – mondja. – Meg tudnám valahogyan hálálni?

– Nem szükséges. És igazán nincs mit – mondom, és a számhoz emelem a poharam.

Miután végzek, kifizetem a cechet. Kifelé menet odabiccentek a nőnek. Hazafelé beülök egy másik helyre is. Nem akarom elengedni ezt az érzelmi hullámot. Bele akarok süppedni, nem akarok kilátni belőle. Azt akarom, hogy emésszen fel, azt akarom, hogy uraljon. Legalább a gondolataim hadd legyenek egy jobbnak hitt világban.

Kikérek itt is egy sört. És hozzá egy vodkát. Megjött a kedvem hozzá. A tévében focimeccs megy. Ahhoz kevésbé. A nyilvánvalóan sekélyes tudásom messzemenően elégtelen ahhoz, hogy a játékosokat vagy a csapatokat azonosítani tudjam. Sosem volt az én sportom. Soha nem volt semmi az én sportom.

Régebben, óvodásként a szüleim nyomására úsztam. Rettegtem az úszástól. Egy kicsi, életképtelen ember és rengeteg víz. Csak ezt láttam magam előtt. Egyszer egy kisgyerekeknek rendezett versenyen a három indulóból második lettem. Anyám nagyon büszke volt rám. Kaptam egy ezüstérmet. Utána napokig csak a klór ízét éreztem a számban. Klórszagú maradt a bőröm. Emlékszem, hogy mindent beleadtam, holott egyáltalán nem érdekelt, hogy hányadik leszek. A legrosszabbra számítottam. És még akkor is kaptam volna érmet. Megdicsértek volna azért, mert az utolsó lettem. Így csak az utolsó előtti.

Később – mivel rendszeresen túlsúllyal küzdöttem – a szüleim közös döntésének eredményeképpen elkezdtem judózni. Később ju jitsuzni. Utólag már nehéz meghatározni, hogy melyiket gyűlöltem jobban. Nekem mind a kettő szenvedés volt. Versenyszellem nélküli, túlsúlyos, magába forduló gyerekként az öltöző hangulatának maszkulin kivagyisága, a teljes mértékben szükségtelen, ugyanakkor nyilvánvalóan elkerülhetetlen farokméregetés és a számtalan elszenvedett pofon csak még jobban megerősítették bennem az akkor még általam pontosan nem definiált, később a személyiségem egyik alapkövévé váló pacifizmusomat. És igaz, hogy számtalanszor kiverték belőlem a szart is, de ezért cserébe én is sokszor győzedelmeskedtem.

Csakhogy én nem akartam. Ilyen áron nem. Olyan áron nem, hogy másban kárt okozzak. Márpedig ez szükségszerű volt. Sokszor megesett, hogy akit megvertem, sírt utána. Nem akartam másoknak fájdalmat okozni. Tudtam, hogy fáj, mert nekem is fájt. Volt, hogy inkább hagytam magam a versenyeken, csak legyen végre vége.

A túlsúlyom miatt több alkalommal is olyan gyerekekkel kellett verekednem, akik idősebbek voltak nálam. Azonos súlycsoportba kerültünk. Az egyik versenyen egyszer – közel a döntőhöz – összeakadtam egy olyan sráccal, akin láttam, hogy szeretne meggyilkolni. Számomra érthetetlen okból izzott a szemében a gyűlölet. Azt akarta, hogy ne éljek. Hogy miután kiverte belőlem a száraz szart is, rohanjak el a budira, és olyan hangosan zokogjak, hogy az elnyomja a hangosbemondóba üvöltő idősödő, pocakos mesterek óbégatását is.

A szőnyeg szélén állva méregetett. Rázta a fejét. A levegőbe bokszolt. Behelyezték a fogvédőjét. Akkor egyszer nem azt éreztem, hogy meg akarom adni magam. Azt éreztem, hogy akármi is történjen, nem fogom hagyni, hogy ő győzzön. Ki fogom taposni a belét. Ezáltal fogom megértetni vele, hogy az irántam érzett gyűlölete túlzó és szükségtelen.

Néhányszor kapálózva megrúgott. Az egyik elég jól betalált, és elkezdett csengeni a fülem. Úgy emlékszem, hogy ekkor már sírtam. Nem a fájdalomtól, hanem attól, hogy nem tudtam megérteni, hogy miért táplál irántam ilyen mély ellenszenvet.

Úgyhogy merő emberszeretetből mindhárom versenyszámban annyira megvertem, amennyire csak erőmből telt. A felnőttek persze csak két kis csapkodó hülyegyereket láthattak. Fölényesen győzedelmeskedtem. A fiúnak vörös volt az arca, és némán könnyezett. Az orrából vér csöpögött. Az edzője alaposan lebaszta. Hallottam, ahogy azt mondja neki, hogy „nem hiszem el, hogy nem tudtad megverni ezt a kis hájpacnit”.

Egyáltalán nem éreztem semmi örömet. A csapatom többi tagja tapsolt nekem. Ezt követően már nem volt riválisom. Eljutottam a döntőig, ahol a mesterem fiával kellett megküzdenem. Akivel egy helyre jártunk minden héten kétszer. Gyorsabb volt nálam, magasabb, férfiasabb. A végtagjai hosszúak voltak. Én viszont – vele ellentétben – akárhány ütést kiálltam. Az első két meccsünk alapján döntetlenen álltunk. A harmadik meccsben egy kicsit izzasztottam, aztán hagytam, hogy legyűrjön. Azt akartam, hogy az apja büszke legyen rá. Nekem nem számított. A fenevadat már rég legyőztem. Számomra ennek a meccsnek nem volt tétje.

Fel sem tűnik, hogy milyen gyorsan elröppen fél óra. A sörömnek már régen nincsen habja, a vodka már szobahőmérsékletű. A poharak falán lecsapódott pára szétfolyt az asztalon. A vodkát felhajtom, a sörömet pedig lassan elkortyolgatom.

3-0. Annak a csapatnak, aki jobban áll, mint a másik.

Elképzelésem sincsen, hogy mi történhetett ezekkel az emberekkel. Vagy hogy mi történt az általános iskolai osztálytársaimmal. Vagy a főiskolaiakkal. Azt hiszem, hogy nem is számít.

Hazafelé elszívok egy cigarettát. Otthon ledobom a ruháimat, bedőlök az ágyba. Magamra húzom a takarót, és folytatom azt a könyvet, amit a legutóbb abbahagytam.

Folytatok mindent ott, ahol legutóbb abbahagytam.

7.

Másnap ébredés után a tegnapi gondolatsor újra beugrik. Vajon mi lehet azokkal, akikkel annyi időt töltöttem együtt? Akikkel életem bizonyos szakaszaiban akár évekig is egy helyen voltunk? Még az ágyban fekve magamhoz veszem a telefonomat, és a rég látott arcokhoz tartozó neveket próbálom meg felidézni. A Facebookon rákeresek néhányukra. Az egyik autószerelő lett. A másik könyvelő. A harmadik Londonban dolgozik. A negyedik valami távol-keleti országban modellkedik. Van, akinek már van utódja. Van, akinek már három. Ahogy nézem az arcaikat, megpróbálom felfedezni bennük a néhai gyerekek vonásait, több-kevesebb sikerrel.

Mindenki jelentős változásokon esett át. Felnőttünk, és mindenkibe belevéste az élet az addig elszenvedett károk nyomait.

Talán néha én is felbukkanok egy-egy Facebook-keresésben. És talán elszörnyedve nézi egy londoni székhelyű tech cég lelkes adminisztrátora, egy budapesti autószerelő-műhely munkafelvevője vagy egy berlini kiállítás szervezője, hogy az, akivel valaha együtt biciklizett, mára már egyáltalán nem hasonlít arra a gyerekre, akire emlékszik. Már nem is gyerek, már nem is ismeri. Nem ismerné fel az utcán, nem tudná felidézni a hangját, nem tudná felidézni azt, amit közösen csináltak valaha.

Talán csak arra emlékezne, hogy tekerték a biciklit. Hogy a szél az arcukba fújt. Hogy egyre messzebbre engedték őket a szüleik. Hogy bejárták valaha a fél várost. Hogy az, ami akkor volt, örökkévalónak tűnt.

Hogy mindez már emlékként is alig létezik. És nincsen semmi érvénye. Távoli és idegen.

8.

Telnek a napok és továbbra sincsen munkám. Olvasással és írással töltöm az időmet. Ezek azok a dolgok, amiket a legjobban szeretek csinálni. Elhatározom, hogy megpróbálom visszafogni az alkohol- és dohányfogyasztást, mert spórolnom kell. Spórolni akarok. A kilátástalanság arra sarkall, hogy elmenjek lottózni.

Eljátszom háromezer forintot, amiből veszek négy szelvényt és kaparós sorsjegyeket. Csak úgy. Spórolósan.

Sorsjegy.

Ticket to ride. Highway to hell.

A kaparásból összeszedek egy akkora összeget, amiből egy hétig tudnék magamnak elégséges ennivalót venni. A nyeremény feléből újabb sorsjegyeket veszek. Egyik sem nyer.

Ez nem a kezdők szerencséje. Ez azoknak a nyomora, akik elhiszik akár egy pillanatra is, hogy kaparással meg tudják változtatni az életüket.

Nem. Nem tudják.

Nem tudják lottóval sem.

Nem tudják netes nyereményjátékokkal sem.

Nem tudják tétben játszott kártyapartikkal, nem tudják félkarú rablóval, nem tudják ingyenes netes tőzsdetanfolyamokkal, nem tudják MLM-mel, nem tudják tuti tippekkel. Az életünkön elsősorban szándékkal, és csak másodsorban tudunk szerencsével változtatni. Az nem valós szándék, hogy beikszelünk öt számot. Az sem valós szándék, hogy fél percet szánunk az életünkből egy kaparásra. Az kétségbeesettség és önbecsapás.

A nyereményem megmaradt feléből bevásárolok. Veszek magamnak egy szelet csokoládét is. Megérdemlem. Hiszen nyertem. Mindemellett tévedtem is. Meg sem próbáltam spórolni. Az önjutalmazás néha fontosabb az önfenntartásnál.

A boltból körülbelül húsz perc a hazaút gyalog. Ez egy olyan környék, ami emlékeztet a gyerekkoromra. Csak felnőttként az ilyen helyek sokkal üresebbnek, sokkal sivárabbnak tűnnek. Gyerekként az ember bármit megtölt fantasztikus tartalmakkal. Felnőttként sokkal nehezebb meglátni a szépet. Addigra túl sok rosszat lát az ember. És túl sok dologhoz szokik hozzá a szeme. A felnőttek valójában életunt gyerekek, azt hiszem.

Elképzelem, ahogy a nyári nap beragyogja a lakóházak közötti teljesen kihalt játszótereket. Ahogy a forró, augusztusi szél felkapja egy jégkrém eldobott csomagolását a járdáról, és besodorja a bokorba. Ahogy a pirosnál állok, és mellettem egy tizenegy éves autóban izzadó négytagú család felhúzott ablaknál üvölteti a légkondit. Ahogy mindjárt vége a nyárnak, és mindjárt kezdődik a suli.

Mielőtt belépnék a lépcsőházba, befordulok a ház aljában található dohányboltba, veszek cigit meg négy doboz sört. Elkapott az életundor.

Otthon bepakolom a szerzeményeimet a hűtőbe, felbontok egy sört, rágyújtok, és kiállok az ablakba. A telefonom rezeg. Te írtál. Azt kérdezed, hogy nem találkozunk-e este. Ha erre a kérdésre igennel felelek, akkor nem ihatom le magam egyedül még napnyugta előtt.

Komoly dilemma.

Végül megegyezünk abban, hogy találkozunk. Valamelyest engem is elkap a lelkesedésed. Elvégre együtt leszünk. És inni megyünk. Ebből csak nem lehet baj. Talán nem is árt egy kis társaság.

Miután végzek a sörömmel, sebesen kibontok még egyet. Te szeretnél találkozni velem. Megint. Akárhogy is nézem, ezt még akár jó jelnek is lehet venni. Elégedetten rágyújtok. Megint. Félve merem bevallani magamnak, de lopva arra gondolok, hogy te lopva arra gondolsz, hogy mi lenne akkor, ha talán egy kicsit jobban érdeklődnénk egymás iránt.

Eszembe jutnak a régi barátnőim. Eszembe jut, hogy hogyan próbáltam kapcsolatban élni. Hogy hogyan voltam több ízben is képtelen, hogy hogyan tudtam több ízben is olyan nőt választani, akivel nem volt jövőm.

Persze ez természetes. A párválasztás tulajdonképpen nem más, mint próbálkozás. Nem hiszek az örökké tartó szerelemben. Nem hiszek a „nagy ő”-ben. Nem hiszek abban, hogy mindenkinek van egy ideális párja valahol ezen a bolygón. Dajkamese. Shakespeare és Hollywood. Csak más fénytöréssel. A teátrális önfeláldozás, az összejövés-megkedvelés-összeveszés-kibékülés-naplementébe utazás örök körforgása.

Soha egy kurva szót nem szól senki arról, hogy mekkora szívás mindaz, ami az árnyékos oldalon várja az embert. Soha nem kerül szóba, hogy összeköltözünk, soha nem kerül szóba, hogy mindenkinek be kell dobozolnia a saját szarjait, soha nem kerül szóba, hogy ki viszi le a szemetet, hogy reggel büdös a szám, hogy túl sokat iszom, hogy kompromisszumképtelen vagyok, hogy nem tudok felelősséget vállalni másokért, hogy gyakran komor vagyok és kezelhetetlen, hogy fehér lovon vágtató fekete lovagnak gondolom magam, és arról sincsen soha szó, ha valaki önző, ha nem tudja, hogy mit jelent osztozkodni, soha nincsen arról szó, hogy egy szociopata vagy hogy szuicid hajlamú, soha nincsen arról szó, hogy egyébként a szülei gyökerek, hogy a gyerekkora egy rakás szar volt, hogy képtelen kötődni másokhoz, hogy nárcisztikus, hogy igazából emberek közé sem szabadna engedni, nemhogy egy másik ember szívét bízni rá, amit mániákusan újra és újra összetör. Meg még hasonlók. És persze rám sem készített fel senki senkit. Elrontott festmények, befejezetlen szobrok vagyunk mindannyian.