Egy hajótörés igaz története

részlet

CORVINA

© Sophie Elmhirst, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sophie Elmhirst: Maurice & Maralyn. A Whale, a Shipwreck, a Love Story. Chatto & Windus, London, 2024

© Hungarian translation: N. Kiss Zsuzsa, 2024

A könyvet tervezte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafikák forrása: Shutterstock.com/greoli, Tashsat, AnastasiiaM, Haqqani Slabs

Kiadja 2024-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Anyámnak

és apám emlékének ajánlom

ELSŐ RÉSZ

1

1973. március 4.

Maralyn ürességet látott maga körül. Sehol semmi, csak a feketéből kékre színeződő víz a napfelkeltében. Tiszta égbolt, óceán és ők – egy nyugatnak vitorlázó kis hajó.

Hét órakor elhagyta fedélzeti őrhelyét, és lement a kajütbe. Maurice még aludt, mozgolódott álmában. Jött a szokott napkezdés: kávé, reggeli, aztán a hajó átvizsgálása a többi tennivalóval. A tengeren töltött hónapok során úgy begyakorolták ezt, hogy már automatikusan a napi rutin részévé vált.

Csakhogy ezen a reggelen, éppen, mikor Maralyn ébresztgette Maurice-t, megrázkódott és megreccsent a hajó, majd puskalövésszerű zajra lettek figyelmesek: megtört a csönd, könyvek zuhantak le a polcokról, röpködtek az evőeszközök. Mintha a férfi érintésével maga Maralyn szabadította volna el a poklot.

A házaspár saját gyermekeként szerette a hajót. A fa roppanása, hasadása megrázta őket; mintha a gyerekük sírt volna fel fájdalmasan.

A fedélzetre rohanva rájöttek, mi okozta a rázkódást. Egy hatalmas bálna lebegett közvetlenül mellettük, teljes életnagyságban. Masszív teste rángatózott, sötét ormairól dőlt a víz – hánykolódott körötte az óceán. Mintha ki akart volna vergődni a habokból, fekete tömbje felfelé lendült, aztán visszazuhant: akár egy meteor, úgy verte fel a hullámokat. Három méter hosszú farkával magánkívül csapkodta a felszínt. Testéből ömlött a vér.

Maralyn nem értette, honnan került elő az állat. Hiszen ő az imént még idefenn várta a hajnalt, és csak egy halászhajót látott háromkor, amikor váltották egymást Maurice-szal! Kizárt, hogy ne szúrt volna neki szemet egy bálna!

Ezek szerint mégsem. Nyilván azalatt merült föl a mélyből, amíg ő lefelé tartott a létrán, és éppen ott bukott a felszínre, ahol az ő hajójuk állt. Maralyn számára elviselhetetlen volt a gondolat, hogy sérülést okozhattak a bálnának. Hátborzongatónak tűnt, hogy a Csendes-óceán végtelenjén éppen az általuk elfoglalt pontot választotta ki magának.

De mit számít ez most már? A lényeg, hogy itt van előttük. Ámbrás cet, állapította meg Maurice a gömbölyített kockafejéről. Ismerte a bálnákat. Legalább tizenkét méteresre saccolta: majd’ négy méterrel hosszabb, mint a hajójuk.

Ilyen közelről nehéz volt befogadni a látványt. A bálnákat jobb távolról csodálni, akár a festményeket. Maurice számba vette a testi jegyeit – az orrnyílást, az alsó állkapcsot, a mellúszót –, de ezek nem adták ki az egészet. Aránytalan, természetellenes dimenziójú lény. Egyetlen komisz farkcsapással kettéhasíthatja őket. Egy szörny, gondolta Maurice. Vagyis csak hozzájuk viszonyítva az.

A bálna továbbra is dobálta magát – mintha le akarna rázni valamit magáról, mintha szabadulni próbálna a testéből. Haldoklik, ébredt rá Maurice. A haláltusáját vívja.

És már el is tűnt, az óceán ismeretlen mélysége magába szívta. Odalenn pusztul el, szétszivárgó vére más állatok figyelmét is felkelti majd. Nagy fehér cápák és kék cápák gyűlnek össze, és darabokra tépik őt, lakmároznak a zsírjából.

Meredten bámulták a bálna hűlt helyén fodrozódó-elmosódó vércsíkokat.

Micsoda csönd egy ilyen jelenés után!

Várjunk csak! A lék! Kit érdekel a bálna?

A kajütben már szivárgott a víz a padlódeszkák résein át. Mennyi időt elvesztegettek a fedélzeten a bálnától megbabonázva! Maralyn szivattyúzott, amíg Maurice tapogatózva kereste a sérülést. A konyha közelében meg is találta: a vízvonal alatt nagyjából 45 centi hosszú, 30 centi széles, aktatáska méretű lyuk tátongott.

Maurice ordítva rendelkezett: hozni kell a tartalék orrvitorlát, és rögzíteni a fejvitorla sarkához. Az orrtőke alatt áthúzni, hogy takarja a léket, majd jól megkötni a két végén. Az óceán felől érkező nyomásnak be kell tapasztania a vitorlát a lyukba, be kell tömítenie. Maurice lejjebb engedte a vitorlákat úgy, hogy azért haladjon a hajó két-három csomóval, aztán a kajüt felé vette az irányt. Maralyn továbbra is szivattyúzott abban bízva, hogy a vízszint apadni fog. De a vitorla nem ért semmit, a víz folyamatosan ömlött be a résen. Ki kellett találniuk valamit, hogyan tudnák belülről szigetelni a lyukat. Maralyn ruhával, párnákkal és takarókkal próbálkozott, hiába. Talán van még egy lyuk valahol, amelyet nem vettek észre. Egy ismeretlen lék, amin át dől befelé a víz. Már túl késő volt felkutatni. A víz a térdükig ért, a szekrényajtók széttárultak, szabadjára engedve a bennük tárolt készleteket: tojások és konzervek lebegtek körülöttük.

Összenéztek.

Maurice vízre tette a mentőtutajt és a csónakot, majd összegyűjtött annyi édesvíztárolásra alkalmas tartályt, amennyit csak talált. Maralyn keresztülgázolt a konyhán, és két vitorlahuzatot rakott tele a holmijukkal. Két műanyag tál, egy vödör, az elsősegélydoboz, útlevelek, fényképezőgép, elemlámpa, a vízhatlan köpenyük, a naplója, két könyv, két szótár és Maurice navigációs felszerelése: Tengerészeti Almanach, átszámítási táblázatok, térkép, szextáns, iránytű, hajónapló.

Gyorsan és csendben dolgoztak, furcsán nyugodtak maradtak az emelkedő vízben. Nem könnyű összegyűjteni a legszükségesebb tárgyakat egy süllyedő hajóban. Tíz percbe telt, mire összeszedték, amit lehetett. Azután átszálltak a hajóból a dingire.

Szelíden fodrozódott köröttük a Csendes-óceán. Maralyn szeme előtt úsztak el azok a párnák a hullámokon, amelyek hímzésével hosszú órákat töltött el. A hajójuk egyre lejjebb süllyedt az óceánban.

Maralyn előszedte a fényképezőgépét, és lefotózta az előtte ülő félmeztelen Maurice-t. A férfi visszanézett rá, hátizmai körvonalazódtak a vakító napfényben. Arcán nem rettenet ült, hanem valami dermedt üresség, mintha nem fogta volna fel egészen a történteket. Kifejezéstelen arccal nézte, ahogy a hajójuk féloldalra dőlve süllyed el éppen az óceán közepén.

Olyan méltóságteljesen merült alá. A hajótest sűrű tömegét, fedélzetestül, vezetőfülkéstül, a vitorlákkal és kötelekkel együtt némán nyelte el a víz. Maralyn lefényképezte az utolsó vitorlaháromszöget és az árbóc csúcsát, ahogy a felszín alá merülnek. A befagyott pillanatban az árbóc egy sovány karnak tűnt, amely mintha még utoljára kinyúlt volna a vízből, reménykedve benne, hogy valaki megmenti.

2

Maurice Bailey 1962-ben mint betűszedő dolgozott a derbyi Bemrose Nyomdánál: fénykorában ez a neves, régi vállalat látta el egész Angliát a vasútállomások hirdetőtáblájára kifüggesztett, méretes menetrendekkel. Maurice a szövegtömbök tükörképét rakta lemezre: ez a technikai művelet hosszas képzést, pontos szemmértéket igényelt, valamint a visszafelé olvasás készségét.

Esténként a Rose Hill Street-i szűk lakásba tért meg, ami egy zömök vöröstéglás házaktól szegélyezett, keskeny utcában bújt meg. Az utcán még érződött a hajdan élt más osztálybeli derbyiak életmódjának mementója: borsózöldre mázolt kapu mögött szögletes kéményű, nagy udvarház, kilátással a tizenkilencedik században épült Derbyi Arborétumra, amely Joseph Strutt malomtulajdonos hálaajándéka volt a helyi munkásság számára, amiért jelentős vagyonhoz juttatta őt.

Derbyra is kiterjedt az Angliában szinte általános építési láz. Lakótelepek és kertvárosok nőttek gombamódra a periférián. Autópályák és csomópontok hurkolták körbe a Tudor-kori vén városszívet.

Maurice nem szeretett itt élni. Derbyt állóvíznek tartotta; olyan városnak, ahol semmi sem történik. Úgy érezte, hogy az emberek vaskalaposak, előítéletesek mindennel szemben, ami az életmódjukat veszélyeztetheti. Egy barátjának címzett levelében leírta, hogy a szomszédságába érkező karibi családokat „brutális rasszizmus” fogadta itt. Ha tehette, menekült innen, felautózott a Peak District hegyoldalain, ahol sziklát mászott vagy kisrepülőgépet vezetett. Teniszezett, s hogy fejlessze játékát, edzőteremben súlyzózott. Mindemellett vitorlázott is.

Ezek a hobbik nem csupán a figyelemelterelést szolgálták. A szabadság szédületét jelentették Maurice-nak, egy olyan élet érzését, amely túlmutat a sajátja határain. Más lényegében nem is állt rendelkezésére a munkán kívül. Évek óta konokul ragaszkodott a magányhoz, azok módján, akik elképzelni sem tudják a mással való együttélést. „A senkihez nem kötődő agglegény mintája” – mondogatta. Nem járt haza a szüleihez, pedig pár mérföldre laktak tőle egy csöndes kis faluban, Spondonban, Derbytól keletre.

Maurice apjának Charles volt a neve, de mindenki Jacknek hívta. Amikor nem az utca végén lévő Rolls-Royce gyárban dolgozott, a ház mögötti veteményest művelte, hétvégenként pedig harangozott. Maurice anyja, Annie valaha a spondoni úrilakban szolgált, de abbahagyta a munkát, hogy felnevelje a gyerekeit. Reg volt a legidősebb, őt követte Maurice, Joan és a legkisebb, Bob. A két évtizedet felölelő családalapítás időtartamába esett a második világháború: Maurice 1933-ban született, Bob 1947-ben, egy teljesen másik világban.

Ugyanazon szülők négy gyermeke nem ugyanolyan szülői nevelésben részesül. Maurice-szal keményen bántak. Dadogott, görbén tartotta magát, majd tuberkulózisos lett – ekkor még nem volt rá hatékony gyógymód. Annie nem győzte emlegetni, hogy mézszínű haja miatta őszült meg egy éjszaka alatt. Maurice hónapokig nyomta az ágyat, szálegyedül a szobájában. Meglehet, egy ilyen tapasztalat kitörölhetetlen nyomot hagy: beléd ég a magány.

Maurice-szal csak a baj volt. A betegség miatt rengeteget mulasztott az iskolából, hetekbe telt, mire pótolta a lemaradást. Később a barátainak elmesélte, hogy Annie a szótárat másoltatta vele, és vonalzóval mindig a kezére csapott, ha hibázott. Akkoriban nem volt szokatlan, hogy a szülők nem puszilgatták vagy ölelgették a gyerekeiket, de ez nem tette könnyebben elviselhetővé a szeretet hiányát…

A csöndes szoba, a dadogás, a vonalzó megtették hatásukat. Tizenévesen Maurice viszolygott magától. Gyalázatosnak vélte a külsejét és az egész lényét. Kínosan viselkedett az emberek között, gátlások bénították. Tizennégy évesen a Spondon House középiskola osztályfényképén egy fejjel kimagaslott a többiek közül. Megereszkedett szemhéjával, fennkölt-komoly arckifejezésével elcsigázott negyvenesnek tűnt a körülötte lévő pipaszár lábú, ragyogó arcú lányokhoz és fiúkhoz képest.

Az elszakadás volt minden vágya. Először intellektuális síkon próbálkozott. Annie-t a családja szigorú vallásosságban nevelte, lenyomták a torkán, mondta. Ő felhagyott a templomba járással, de a gyerekeitől megkövetelte, amolyan biztosításként. A hit nem meggyőződés volt számára, hanem magatartásforma. Vasárnapi iskola, bibliaolvasás: ez a szokás, ettől leszel derék ember.

A lázongó Maurice felfedezte magának a természettudományt. Olvasott a világmindenség keletkezéséről, a természetes kiválasztódásról, és arra jutott, hogy az evolúciós elmélet messze észszerűbb a keresztény teológiánál. Előadta fenntartásait; a szülei tiltakoztak. Megrótták, amiért rombolná a jó erkölcsöt.

Így hát otthagyta őket. Két évig katonáskodott Egyiptomban, őrmesterként szerelt le. Azután hazatért, és beiratkozott esti iskolába. Csak enni járt le a szobájából, különben távol tartotta magát a családi körtől. Megvolt már a Morris Minor autója, amivel elszelelhetett; túrázni vitte Bob öccsét a Peak Districtbe. Bejárták a Kinder Scoutot. Maurice heccelte Bobot, aki ezt utálta, de ez így volt természetes – a családokban öröklődik a bántás.

Amint munkája és lakása lett Derbyban, Maurice végleg lelépett. Bob szerint a bátyja a nulláról akart újraindulni, gyerekkorát mindenestül megtagadva. Jóformán nem is látták azután, Maurice sosem kereste őket. Évekkel később megjelent apja hamvasztásán. Anyja temetésére el sem ment.

Havonta egy vasárnap ralit tartottak Derbyban. Maurice-t edzőtermi ismerőse, Mike megkérte, menjen el helyette. Egy adóhivatali kolléganővel szokott részt venni rajta, de Mike-nak közbejött valami, és a lánynak társaság kellene.

Maurice pánikba esett. Mindig ideges lett, ha új emberekkel kellett találkoznia, az autókról pedig lövése se volt. Általában véve csak olyan dolgokat csinált szívesen, amikben már volt tapasztalata. Ez tipikusan olyan helyzetnek tűnt, amelyet szimplán azzal is képes elrontani, hogy önmagát adja.

Mike nyugtatgatta. Belejössz, biztatta Maurice-t, nem tudván a férfi szorongásáról.

Vasárnap Maurice a megbeszélt helyen várakozott, Derby közepén a piactérnél, a harangozó, vén óratorony tövében. Autók kanyarodtak és lassítottak mellette. Mindig megkönnyebbült, amikor továbbhajtottak. Hátha el se jön ez a nőszemély. De egyszer csak megállt előtte egy méretes Vauxhall Cresta: a volánnál egy hosszú, sötét hajú lány ült. Farmert és kék pulóvert viselt, és a férfira mosolygott. Maralyn.

Mi volt ez? A laza mozdulat, ahogyan a lány áthajolt, hogy kinyissa neki a túloldali kocsiajtót. A fesztelenség, ahogy rámosolygott. Az energikus vezetési stílusa. Ösztönösen tudta, mit hogyan kell csinálni, rácáfolva Maurice-nak az emberekről, vagy legalábbis saját magáról vallott nézeteire. Ez a lány szóval tartotta, vezetés közben is beszélt. És a Cresta is megérte a pénzét: kárpitozott négyajtós szedán, ajtótól ajtóig tartó sorüléssel, beépített fűtéssel. Ezt a modellt az amerikai Buick mintájára gyártották, a hátsó vezérsíkkal, a fehér gumigyűrűs abroncsaival. Tiszta pimaszság. A Morris Minor eltörpült mellette.

Maurice magába roskadt. Ha eleve egy rakás szerencsétlenségnek tartjuk magunkat, valószínűleg azzá is válunk. Maurice mindent rosszul mondott. Navigálnia kellett volna a lányt vezetés közben, de folyton összekeverte a bal és a jobb oldalt. Amikor korrigálni akarta magát, csak rontott a dolgokon. A nap végén ő akarta állni a tankolást, de a zsebében mindössze tíz shillinget és négy pennyt talált, így Maralynnek kellett fizetnie.

Hogyhogy nem vett magához pénzt? Lehetetlennek tűnt, mégis valahogy törvényszerű volt. Ahogy az önmagukat szabotáló emberek, úgy ő is folyamatosan ostorozta magát. „Ennyi lett volna”, írta jóval később. „Az első és az utolsó találkozásom ezzel a csodálatos lánnyal.”

Hivatalos bocsánatkérő levelet kellett írnia – elküldte neki a legnagyobb virágcsokor kíséretében, amit csak megengedhetett magának. Legnagyobb meglepetésére pár nap múlva egy köszönőlevelet kapott a lánytól. Maurice tapintatosan puhatolózott Mike-nál, aki tudtára adta, hogy Maralynnel csupán kollégák, semmi több. Újabb levelében találkát kért a lánytól. Maralyn még csak nem is postafordultával válaszolt; betelefonált Maurice munkahelyére. Micsoda vakmerőség! Csak így rácsörögni a nyomdában, mintha ez lenne a világ legtermészetesebb dolga. Maurice-nak úgy kellett tennie, mintha munkaügyben hívnák.

Első közös estéjükön Maurice kínai étterembe vitte a lányt. Boroztak, aztán színházba mentek. Maralynnek mindez merőben új volt. Huszonegy évesen még otthon lakott Normantonban, Derbytól délre. Nagynénje, Ada és a férje, Fred adoptálták őt, amikor édesanyja, Mary (Ada nővére) elvált. Így lett Maralyn az ő egyetlen gyerekük. A széltől is óvták, rövid pórázon tartották. Maurice-nak tetszett, hogy ő avathatja be a lányt egybe s másba.

Színház után hazaautóztak a lányhoz, aki behívta a házba. Suttogva beszélgettek órákon át, amíg Fred és Ada az igazak álmát aludták. Maralyn röviden elmondta neki az élettörténetét: a Parkfield Cedars leánygimnáziumban tanult, tanítónőnek készült, rövid ideig egy magániskolában dolgozott Shrewsburyben, azután a derbyi adóhivatalban vállalt állást. Munkaidőn kívül nem nagyon szokott elmozdulni a szülei mellől: Adával sütnek, és hallgatják, amikor Fred trombitál a helyi zenekarban. Vér szerinti anyja, Mary újra férjhez ment, és szült még két gyereket, Patet és Briant. Pat és Maralyn között szoros viszony szövődött. Pat gyakran átjött Maralynékhez hétvégenként: gyerekkorukban a kertben játszottak, kamaszként zenét és a Radio Luxembourgot hallgatták. Pat később próbálta rábeszélni a féltestvérét, hogy járjon ő is táncolni a helyi laktanyába, de Maralyn sosem állt kötélnek. Nem mutatott érdeklődést a korosztályát izgató dolgok iránt. Nem félénkségből, sokkal inkább azért, mert jobb szeretett kint lenni, sétálni. Sosem sminkelte magát, édes mindegy volt neki az is, mit vesz föl. Divatos holmit csakis Pattől örökölt.

Kora hajnalban Maurice és Maralyn kiosontak a sötét, kihalt utcára a Crestához, és együtt aludtak a széles hátsó ülésen. Maurice később meg is jegyezte: „a járgány udvarláshoz ideális.” Pirkadatkor kiautóztak a városból. A nyílt terepen megálltak az út szélén, és a tocsogó harmatban a magas fűbe gázoltak.

Maralyn megmutatta Maurice-nak, hol találhat frissen sarjadt gombákat, beszélt az életciklusukról, arról, hogy fonalszerű micéliumhálózatuk hogyan köt össze mindent a talajban. Maurice csak ámult, hogy ez a lány miket tud.

3

Félelmetes, mennyire esetlegesnek tűnhet a szerelem, amikor kialakul két ember között. Mennyire a szerencsén múlik, hogy két ember egymást válassza, ráadásul ugyanabban az időben. Nyilvánvaló, hogy Maurice miért választotta Maralynt. „Olyan egyéniség kellett az életembe, mint Maralyn, aki kompenzálni tudja az önbizalomhiányomat”, írta. Maralyn kiszínezte élete fehér foltjait.

Nagyobb rejtélynek tűnhet, legalábbis elsőre, hogy Maralyn miért Maurice-t választotta. Pat mindig is úgy gondolta, hogy Maralyn bárkit megkaphatna. Olyan határozott és szép volt, olyan jól érezte magát a bőrében. Maurice fogadni mert volna, hogy más kérője is akad. Még most nyílik ki előtte a világ. Maurice ellenben a harminchoz közelített, bezárkózott a sötét odújába, beletemetkezett az önsajnálatba. Ládaként zárult rá a magány.

Csakhogy Maralyn is holtponthoz érkezett. Fred és Ada régimódiak voltak, mindenre ügyeltek. Fred a vasútnál dolgozott; Ada, aki korábban úri háznál szolgált, nem engedett az elveiből. Ha Pat átjött, Ada munkára fogta őt és Maralynt: borsót pucoltak, ajtógombot fényesítettek, lépcsőt éleztek. Az évszaknak megfelelően leszedték a téli függönyt, feltették a nyárit. Maralyn csak férjes asszonyként kerülhetett el a házból.

Azután mi lesz? Főzés, takarítás, gyerekek: a hagyományos séma. Csakhogy Maralyn nem Ada volt: az otthoni taposómalom nem volt elég neki. Pat szerint szerette feszegetni a határokat. Már a Maurice-szal való találkozás előtt is Stuyvesantot szívott, a hosszú szálas filtereset. Kedvét lelte a tágas, feltűnő autókban – az a típus volt, aki hétvégén beszáll a futamba a Crestájával, és simán felhív egy neki rokonszenves férfit a munkahelyén. A szülői ház és a derbyi adóhivatal határain túl megérezte egy másfajta élet lehetőségét. És ott volt ez a nála kilenc évvel idősebb férfi, aki minden jel szerint már ezt az életet élte: vitorlázott, hegyet mászott, sőt – repülőt vezet.

Maurice, amint módja nyílt rá, elvitte Maralynt a hegyekbe. Szerette volna megismertetni a kedvteléseivel, a hegymászással, a repüléssel, de elsősorban tesztelni akarta. Vajon bírja a túrát, élvezi-e annyira a túrát, mint ő? Elégedettséggel töltötte el, hogy olyat mutathat a lánynak, amiben ő is jó.

Maralynnek a repülés nem nagyon tetszett, de imádott gyalogolni, nem tántorította el a zord időjárás sem. Maurice elruccant vele a Tóvidékre, ahol egy gazdálkodó földjén vertek sátrat. Húsvét volt már, de még havazott. Maurice aggódott, hogy a lány fellázad, de Maralyn nem panaszkodott, föl sem merült benne a hazatérés gondolata. Az egész napos túra végén összefagyva értek vissza a sátrukhoz. Maralyn kijelentette, hogy megeszik az első dolgot, amit az ételdobozban talál – így hát vaníliapudingot melegített a Primus kempingfőzőjükön. Meg sem kérdezte Maurice-t, mit enne: anélkül is eltalálta.

A meredek hegyoldalon ugyanilyen rátermettségről tett tanúságot. Maurice direkt nehéz csapáson vezette fel az Yr Wyddfán, rekkenő hőségben; Maralyn kibújt a felsőjéből, melltartóban ment tovább, nem törődve azzal, ki láthatja meg. A Ben Nevisen kaptatva ragaszkodott ahhoz, hogy mindenképp érjék el a csúcsot, a széllökések és a köd ellenére. Kézen fogva rohantak le aztán a vihar elől, éjjel pedig szemhunyást sem aludtak – fogták a sátor póznáit, el ne vigye a szél.

Ebben az első közös évükben Maralyn is tesztelte Maurice-t: egy hétig nyaraltak Cumbriában a szüleivel. Odafelé Maralyn vezette a Crestát, a hazaúton felkínálta a volánt Maurice-nak. Maurice azon kapta magát, hogy százhatvannal repeszt az autópályán. Fred és Ada mereven ültek hátul, hallgatagságukat Maurice baljósnak vélte. Ha ezzel az úttal az áldásukat akarták elnyerni, aligha sikerült nekik. Maralyn ellenben nem zavartatta magát: szemlátomást biztatóbbnak látta a jövőjét egy százhatvannal száguldó férfi oldalán, mint ha hátul reked a szüleivel.

Az új tevékenységek közül Maurice leginkább Maralyn első vitorlázásának sikeréért szurkolt. Azon a nyáron kibérelt egy nyolcméteres hajót egy hétre Norfolk Broadsban. Maralyn nem tudott úszni, de ez nem tántorította el őket. Maurice tanítgatni kezdte a fogásokra, és pár nap után úgy látta, rábízhatja a lányra a kormányrudat. Rendben is ment minden, egészen addig, míg bele nem szaladtak egy folyóparti töltésbe. Maurice magát szidta, amiért nem vette tekintetbe, hogy Maralyn még „próbaidős”. Egész délután késsel-villával ásták a hajót, a járókelők élcelődése közepette.

Maurice biztos volt benne, hogy el akarja venni a lányt. Hát hogyne akarta volna! Régóta élt abban a meggyőződésben, hogy agglegény marad – Maralyn perspektívát nyitott számára. Ám akadt egy probléma: fel kellett tennie a kérdést. Maurice úgy gondolta, kosarat fog kapni: annyi férfi sorakozhat a lány előtt házasodási szándékkal, biztosan a sor végén kullog. „Életemben nem sokszor találtam elegendő elszántságot ahhoz, hogy tétován és remegő félénkséggel ugyan, de felülkerekedjem fojtogató szociális gátlásaimon” – írta később. Maurice rengeteget rágódott, mielőtt a tettek mezejére lépett volna. De ezúttal megtette, Maralyn pedig igent mondott. Méghozzá a legnagyobb bizonyossággal, mint akiben semmi kétség nem merült volna fel ezzel kapcsolatban.

A beleegyezéstől viszont újabb dolgokon lehetett szorongani. Mivel jár voltaképpen a házasság? Változással, nyilván. Eltérő elvárásokkal: alkalmazkodással másvalaki és a saját megváltozó életfelfogásához. Maurice egy teljes évtizeden át a maga ritmusa szerint élte az életét. Nehéz volt elképzelnie, hogy engedményeket tegyen ebből valaki más kedvéért.

Bizonyos dolgoktól kifejezetten borsódzott a háta. Nem akart templomi szertartást, és a hobbijait sem akarta feladni. Legfőképp: nem akart gyereket. Eltökélte, hogy nem adja tovább a génállományát, ezzel megelőzve, hogy egy hozzá hasonló hiba csússzon a számításba.

1962-ben ez ritka és kedélyborzoló álláspont volt. Nagy-Britanniára még rávetült a háború árnyéka. A jegyrendszert alig nyolc éve szüntették be. A közvélekedés szerint egy fiatal pár csakis biztonságra, jólétre és vidám gyerekhadra vágyhatott.

– Nem mintha nem kedvelném a gyerekeket – mentegetőzött Maurice, ha kérdőre vonták ez ügyben. De igazság szerint tényleg nem nagyon kedvelte őket. A picik lármásak és önzők, a kamaszok szemtelenek és fölényesek. Feszélyezte a velük való együttlét. Éppen elég volt az is, hogy a saját gyerekségét kinője; mondhatni, kimenekült ebből a korból, amilyen gyorsan csak tudott. Kárhoztasson erre mást? Ő ugyanúgy nem volt apának való, ahogyan atomfizikusnak vagy űrhajósnak se: „Inkább mellőzöm azt, amiben nem vagyok elég jó.”

Maurice legnagyobb megkönnyebbülésére Maralyn mindenben egyetértett vele. Nem kellett neki vallási szertartás. A hobbikért, a repülést kivéve, maga is lelkesedett. A hegyi és vízi túrák megpendítettek benne valamit – kóstolót kapott a kalandból, láthatta, milyen sokszínű a világ.

És csodák csodája, Maralyn sem vágyott gyerekre. Tisztában voltak vele, hogy mások valami bevallhatatlanul szégyenteljes testi problémára gyanakodnak, vagy éppen önzőnek tartják őket. De mivel Maralynt a támaszának tudta, Maurice-t már nem érdekelte, mit gondolnak mások. Maralyn viccel válaszolt az új ismerősök tapintatlan faggatózására, vagy azoknak a kérdéseire, akiket zavarba ejtett a gyermektelenség mint választott életforma gondolata: – Maurice épp elég problémás, minek ide még gyerek is?

1963. december 31-én házasodtak össze, Derby anyakönyvi hivatalában, azon a piactéren, ahol Maralyn először felbukkant a Crestával. Nem kerítettek nagy feneket az eseménynek, csak Fred, Ada és Mary voltak jelen. Maurice családjából nem hívtak meg senkit. Maralyn utcai ruhát viselt, nem alkalmit.

Utána kimentek a kertvárosba, Allestree-be, és szendvicseket kínáltak frissen vásárolt földszintes bungalójukban. Pat is odament, bár nem maradt soká. Maurice világossá tette: italt a vendégek csak házon kívül fogyaszthatnak. Gyakran előfordult ez: elszigetelte Maralynt másoktól. Pat mindig úgy érezte, mintha Maurice kisajátítaná magának.

Pár hónapja vették meg az akkor még csak papíron létező bungalót a Derbyshire Lakásépítő Szövetkezet által folyósított kölcsönből. Az utcában szakasztott ugyanolyan vörös téglás kis házak sorakoztak: az utcára néző két hatalmas ablakukkal szájtalan arcot formáztak. Újdonsült házasokra szabott ideális lakóhely. Allestree rendelkezett az összes olyan intézménnyel, amely a tisztes családszerető közösség számára elengedhetetlennek számított: volt templom, iskola, krikettklub. Fák nevére keresztelt zsákutcákban (kőris, tölgy, akác, fenyő) alacsony fal szegélyezte az előkerteket, és szinte mindenkinek jutott garázs.

Az esküvő előtt Maralyn hetekig gyűjtögetett porcelánt és evőeszközöket egy nagy kosárba a hálószobájában, ahogyan annak idején Ada tette menyasszonyként. Most végre kirakodhattak, mindent a megfelelő helyre helyezhettek. Az életüket olyan berendezések tették simábbá, amelyeket eddig nélkülöztek: központi fűtés, telefon, mosógép. Új bútort és szőnyegeket is vettek a rendszeres nottinghami vásárlások során. Gondozták a kertet, és gyűjteni kezdtek saját hajóra: havonta mindig félretettek valamennyit Maurice fizetéséből. A hitel törlesztése miatt egyikük béréből sem maradt sok tartalékuk, de indulásnak ez is megtette.

Talán csak egy érzés volt, egy tompa, belső moraj. Talán az Allestree utcáit megülő különös csönd: az élet a kulcsra zárt ajtók mögött bontakozhatott ki, kívánatos, sőt elvárt biztonságban. Talán az, hogy a hatvanas évek végének felszabadító lendülete még váratott magára. Bármi volt is az ok, az évek múlásával egyre feszültebbek lettek.

Maurice-t továbbra is lehangolta Derby. Otthonuk a sok új géppel a „tipikusan nyomasztó kertvárosi háztartást” reprezentálta, írta később. A biztos állását „mindennapos, gépies rabszolgamunkának” érezte. Szokásaikat a háború utáni megszorítások alakították. Takarékoskodtak, házilag termesztették maguknak a zöldséget, nem dobtak ki semmi újrahasznosíthatót. Igen, lett mosógépük, de ezt kevesellték. „Biztosak voltunk abban, akár Newton a gravitációs elméletével kapcsolatban, hogy a világi gyarapodás nem elégíthet ki örökre.”

Egy esős novemberi estén, 1966-ban, Maralyn csak bámult kifelé az ablakon, amelyen vízcseppek kergették egymást. Lucsok, hideg, sötétség, mindenki a négy fala között, elhúzott függönyök mögé begubózva.

– Mi lenne – fordult Maurice-hoz -, ha eladnánk a házat, vennénk egy jachtot, és azon laknánk?

Abszurdnak hangzott. Eladni a házat, amit csak nemrég szereztek? Tény, hogy így telik saját hajóra. A jachtok árát gyorsabban emelik, mint a béreket, és idáig csupán elenyésző összeget sikerült félretenniük Maurice keresetéből. Mégsem lehetnek annyira könnyelműek, hogy eladják a fejük fölül a tetőt! Maurice legalábbis nem az. Légszomj gyötri ugyan a kertvárosi életmód és a munkahelye miatt, na de ez a való élet. Mindent elértek, amit csak lehetett – az egzisztenciális biztonságot. Nem szabad játszadozni ezzel a nehezen megteremtett stabilitással. Elkótyavetyélni pláne nem kellene.

– Legalább gondolkozhatnál rajta – mondta Maralyn.

Ha ő a fejébe vett valamit, senki sem tántoríthatta el tőle. Kész tervvel állt elő, amellyel lehetetlennek tűnt vitába szállni. A hajó nagyjából 3000 fontba kerül, körülbelül ennyit ér a bungaló is. Ha vevőt találnak és kifizetik a jelzálogot, rögtön belevághatnának. Fokozatosan, minden megtakarításukat felhasználva, de meg tudnák építtetni a hajót.

És akkor, igenis akkor körbehajózzák a világot, egészen Új-Zélandig. A dél-angliai tengerparton többen laknak, mint egész Új-Zélandon, mutatott rá Maralyn. A Tóvidék is nyüzsög a néptől hozzá képest. Maurice-szal úttörő felfedezéseket tehetnének a világ túlfelén. És micsoda táj az: romlatlan, érintetlen vadon. Egy barátjuk későbbi megfogalmazása szerint Maralyn úgy beszélt, mintha lakatlan szigetről lenne szó.

Ám Maralyn nemcsak Új-Zélanddal jött – a hajóútról áradozott, helyekről, ahol kiköthetnek: a Kanári-, a Karib-, vagy akár a Galápagos-szigeteken. Igazi világutazók, felfedezők lehetnének, szabadon mehetnének bárhová, bármikor – ha lenne egy hajójuk. Senkinek nem tartoznának számadással, nem tudná senki, merre járnak éppen. Örökre elhagyhatnák Angliát, és sosem kellene visszatérniük. Maralyn, akit lenyűgözött a természet oly léptékű és formájú látványa, amit Anglia rendezett hátsó kertjeiben soha nem látott, elkezdett összeállítani egy albumot Új-Zéland növény- és állatvilágáról.

Örökre elhagyni Angliát. Maurice-t jóleső borzongás töltötte el a gondolatra. Újrakezdeni. Lefejteni mindazt, ami Angliával járt: a múltját, a családját, az identitását. Ellenállhatatlan a gondolat, hogy máshol egészen másvalakivé válhatunk.

Maurice jelentkezett egy állásra Wellingtonban, és kapott egy előzetes ajánlatot. „Végül is meghajoltam Maralyn érvei előtt” – írta később.

Nem úgy van az, hogy megépíttetjük a hajót, aztán rögvest horgonyt emelünk. Minden a tervezésen múlik. Maurice bújta az óceáni átkelések beszámolóit, a kalauztérképeket, újraolvasta a szentírásként kezelt Eric Hiscock-hajóskönyvet, az Úton vitorlávalt.

A klasszikus irány dél-kelet, a Vizcayai-öblöt keresztezve Spanyolország, onnan Madeira, a Kanári-szigetek, aztán 5000 kilométer át az Atlanti-óceánon, a karibi térségen, a Panama-csatornán a Galápagos-szigetekig, és még egy hosszú szakasz az óceánon a Marquises- és a Tuamotu-szigetek, Fidzsi, végül Új-Zéland. Hogy a legkomiszabb trópusi viharokat megússzák, Hiscock nyári indulást javasol Angliából, úgy elcsípik az Atlanti-óceánon átsegítő passzátszeleket, és november második felében érnek a karibi térségbe, aztán az új évben folytatják az utat. Számolva a megállókkal és az esetleges csúszásokkal, valamikor ősszel kötnek ki Új-Zéland partjain.

Maralyn ütemtervet készített arról, nagyjából mennyi idő kell egy hajó megépítéséhez és felszereléséhez. Tudták, mit akarnak. Egy fából készült, legalább kilenc méter hosszú hajót. Avatatlan szemnek ez egy klasszikus kis jacht – ilyenekkel a déli part könnyű szakaszainál szoktak hajókázni délutánonként, nem pedig a Csendes-óceánnak nekivágni.

Hiscock szerint a hajózás során a tengerbírás, a komfort és a sebesség a legfontosabb tényezők, ebben a sorrendben. Ha a fedélzeti létszám kicsi, lényeges, hogy a hajó könnyen kezelhető és kormányozható legyen. Elég tartósnak kell lennie, hogy több száz konzervvel, víztartályokkal megrakva is dacolhasson a szélsőséges időjárási viszonyokkal.

Maurice és Maralyn választása egy Golden Hindra esett: a kilenc és fél méter hosszú Bermuda-naszádra, amelyet Sir Francis Drake híres gályájáról neveztek el. Drake hajója 1580-ban szegfűszeggel és olyan kincsekkel futott be Plymouth kikötőjébe, amiket Dél-Amerika nyugati partja mentén spanyol kolóniáktól és hajókról loptak el. Az újfajta Golden Hind sorozatgyártását csak nemrégiben kezdte meg a plymouthi Hartwell cég, amely eddig csupán koporsókészítéssel foglalkozott. A Golden Hind nem volt annyira gyors, cserébe stabilnak tűnt. „Keményen állja a nagy szelet” – állt a termékismertetőben. Megbízhatóságának máris híre ment, a jachtozás Morris Minoraként emlegették – akárha kifejezetten nekik gyártották volna.

Maurice és Maralyn megrendelték a hajót a Hartwelltől; 1968 tavaszára kaptak ígéretet. Kértek bizonyos módosításokat: mérsékelt merülés, teljes belmagasság, nagy rakodótér, magas oldalfalak és horganyzott acél szélkormány, amely a fedélzethez van csavarozva. A hajón ne legyen se rádió adó-vevő, se bármilyen külső elektromos berendezés.

Mindenki őrültnek tartotta őket. Rádióadó se? Hogy képzelik? De Maurice mindenképpen „meg akarta védeni a szabadságukat a külső beavatkozástól.” Hogy valóban egyedül lehessenek az óceánon, az ősi módszerekre akart hagyatkozni: saját tudására és a csillagokra. Magasztos, sőt megindító volt számára a tudat, hogy ugyanezek a csillagképek igazították el Kolumbuszt és James Cookot is. Az eltelt évszázadok semmivé foszlanak, mikor az égboltot kémlelve pontosan azt látja, amit ők annak idején. Ez maga a letisztult idea: csak ő és Maralyn, nem szorulva másra, csak az égre és egymásra.

„Odahaza a világi bölcsek kinevettek, vagy lekezelő, sanda mosollyal illettek minket”, írta Maurice. „És persze ki ne adna nekik igazat?” Na de számított az ő igazuk? Azoké, akiknek szűklátókörűségét a szárazföldi élet szülte, akik nem ismertek mást, csak a középosztálybeli Anglia kényelmes elnyomását. Maurice félig-meddig pont miattuk akart elmenni.

Egy olyan hosszú távú, költséges és bonyolult beruházást, mint a hajóépítés, képtelenség lett volna Plymouthtól majd’ ötszáz kilométernyire felügyelni. Ráadásul éppen Derbyból, amely a lehető legtávolabb fekszik a tengertől. Maralyn azt javasolta, költözzenek délre, Southamptonba, ahonnan majd ki is hajózhatnak, ha eljön az ideje.

Maurice költözött először: munkát talált a kikötőváros nyugati felén, a Shirley Roadon működő Camelot Press könyvnyomdában. Olcsó, bútorozatlan lakást vett ki a közelben, a puszta földön aludt, kempingfőzőn készített ételt, csupasz villanykörtékkel világított, magában evett egy összehajtható asztalnál. Visszaköszönt a Rose Hill Street-i sivár egyedüllét. De ez most másféle magány volt: tudta, hogy hamarosan viszontlátja Maralynt.

Ezalatt Maralyn pénzzé tette a bútoraikat Derbyban. Maurice hétvégéken felutazott hozzá, és kiélvezte, hogy ágyban alhat, amíg Maralyn el nem adta azt is. Elbúcsúztak összes nottinghami beszerzésüktől. A vitorlázók általában pénzes emberek – Maurice és Maralyn nem voltak azok. Mindenük ráment a hajóra.

Miután a házuk is elkelt, Maralyn szintén délre költözött; a southamptoni adóhivatalnál vállalt állást. Próbálta kicsit feljavítani a Shirley Street-i hajlékot: függönyöket aggatott fel, ágyat viszont nem vásárolt. Nem látta értelmét, hiszen azt az ágyat is csak el kellene adniuk. Inkább a padlón aludtak.

1968-ban a hajójukat már vízre lehetett bocsátani. A plymouthi hajógyárból a déli partok zúgó vizein keresztül a Hamble folyón lévő Moody-telephez kormányozták. Felköltöztek a hajóra. A Shirley Street-i lakás ehhez képest fényűzőnek tűnt: a hajóbelsőt még nem szerelték fel; faanyagok, szerszámok és az építkezés általános mocska között éltek. Maralyn ötlete volt, hogy a nevükből kombinálva Auralynnak kereszteljék el a jachtjukat.

Négy évükbe tellett, mire elkészültek a hajóbelsővel. Ebben a négy évben, 1968 és 1972 között Angliában Harold Wilson átadta a miniszterelnökséget Ted Heathnek. Kúszni kezdtek fölfelé az ingatlanárak, a hetvenes évek végére megnégyszereződtek. A házaspár kortársai közül azok, akik a hatvanas években vásároltak házat, a helyzeti előny révén hirtelen megvagyonosodtak.

Maurice és Maralyn némi büszkeséggel konstatálták, hogy ők másra törekednek. „Minket hidegen hagytak a prózai, világias dolgok – pénz, tulajdon, önérdek –, amelyek a hiúság és a hatalom várainak szokásos építőkövei”, írta később Maurice.

De, mint minden utópia, az övék sem volt önellentmondástól mentes. Megváltak mindenüktől, hogy hajót építtessenek. Megválni készültek minden ismerősüktől, hogy vízen éljenek, egyedül, szakítva minden kötelezettséggel és közösséggel, mindattól, ami az embert egy helyhez vagy annak lakóihoz köti, a mindennapok ismétlődő megaláztatásaitól és a hallgatólagos törvényektől, amelyek súlyát talán csak ott érzed, ahol felnőttél. Mindezek fényében mi lehetne öncélúbb, mint a menekülés?

A Moody-telepen baráti volt a légkör. Kisebb-nagyobb jachtok sorakoztak a partszélen, várva, hogy a tengerre bocsássák őket. Árbócok csörögtek, kötelek lengedeztek a szélben. A hajósok átugráltak egymás csónakjába segíteni. Belengte a helyet valami delejes készültség; érződött, hogy a szárazföldön töltött idő itt csak átmenet, kényszerszünet a következő horgonyemelésig.

Köztudomású volt Maurice és Maralyn zárkózottsága. Ha nem a munkahelyükön, akkor a hajójukon dolgoztak: minden hétvégén, minden este. Csak elvétve mozdultak ki. „Az értő hajózás a kikötőben kezdődik, a lehető legtökéletesebb és legkörültekintőbb felkészüléssel” – áll Hiscock könyvében. Maurice komolyan vette ezt az intelmet. Megerősítette a hajótestet, az orrvitorlát a passzátszéllel hajózáshoz igazította, felújította a motort és az elektromos berendezéseket, áttervezte és újraépítette a konyhát és a vécét, ezenkívül plusz tárolórekeszeknek, illetve üzemanyag- és víztartályoknak szorított helyet. Mindennek kifogástalannak kellett lennie.

Az adóhivatalban Maralyn összebarátkozott a filigrán, kerek képű, beszédes June-nal. Egyik este elhívta June-t és a vőlegényét, Colin Foskettet egy italra a jachton. A homokhajú ács viselkedése ugyanolyan közvetlen volt, mint a párjáé. Maralyn szükségesnek látta előre figyelmeztetni őket Maurice eltérő természetére. Meglehet, furcsán fog viselkedni. Akár rokonszenvezik velük, akár nem, zavarban lesz.

Colin és June ebből nem csinált problémát. Maurice a társasági érintkezésben talán nehézkes, ügyetlen, nyers, de ők mindig mindenkivel kijöttek, és eléggé kedvelték Maralynt ahhoz, hogy a férjét is elviseljék. Maurice élvezte velük a vendéglői vacsorát, borszakértőként villogott. Maurice és Maralyn meghívást kaptak az esküvőjükre, de Maurice nemet mondott.

Az évek során Colin és June rendszeresen eljártak segíteni a hajóra. Colin kimotorozott a telepre bőrszerkóban, szája sarkában cigivel. Maurice nem dohányzott. Colin furcsállotta Maurice hozzáállását a famunkákhoz: megszállottan ismétel egy munkafolyamatot addig, míg nem teljesen biztos a tökéletes eredményben.

Viszonzásképp Maurice és Maralyn magukkal vitték Foskettéket egyik-másik próbaútjukra a part mentén, vagy a La Manche-csatornán át Normandiába. Ezeken az utakon kikristályosodott, melyiküknek mi a hatásköre a hajón. Még kétszemélyes legénység esetében is elengedhetetlen a hierarchia. Maurice lett a kapitány, a kormányos és a gépész, Maralyn pedig az ellátmány és a konyha felelőse. Amikor a pár velük tartott, Colin volt a hajósinas, June pedig a bosun – ez a kifejezés a tizenötödik századból ered, és a legénység fedélzeti teendőiért felelős tagját jelölte. Maurice rajongott a hajószsargonért, mindig így szólította June-t, nemcsak utazás közben, hanem a szárazföldön is. Ha a hajón mindenki tisztában van a dolgával és az elvárásokkal, akkor az egész sima ügy.

Furcsa, kötött szabadság kerekedik ebből. Mint minden jól működő hajón, az övéken is sziklaszilárd törvényeken nyugvó, jótékony autokrácia érvényesült. Talán sehol sincs olyan merev konformizmus, mint egy hajón. A túlélésért be kell tartani a szabályokat.

Maralyn magától értetődőnek vette ezt a rendszert. Gyakorlatot szerzett az előkészületekben, pontosan fel tudta mérni, hogy egy adott útszakaszon mennyi friss és konzervált élelmiszerrel húzhatják ki addig, amíg újra fel tudják tölteni a készleteket. Úgy kalkulált, egy kilenc és fél méter hosszú jachton 500 konzerv tárolható: hús, leves, zöldség, gyümölcs, ital, tejpor és sűrített tej. Maralyn az összes konzervdobozról leszedte a papírcímkét, jellel látta el, hogy mi mit tartalmaz („erre megfelel egy fekete filctoll”), aztán áttetsző lakkal vonta be alul-felül, hogy védje a nedvességtől és a rozsdától. A friss gyümölcs minden darabját külön-külön csomagolta újságpapírba, és rendszeresen forgatta őket, hogy sehol se nyomódjanak meg. Képleteket alkotott annak kiszámítására, melyik tételből mennyi a fejadag. Mindenkinek napi egy tojás jut, a főzéshez heti négy darab. Cukorból személyenként napi 30 gramm, a főzéshez 50 gramm. Sajtból napi 30 gramm. Tejből fejenként 2,5 deci. Mindennap egy csomag keksz, egyszer sós, egyszer édes. „15 százalékos tartalékot hagyjunk (esetleg csak a sósból).”

Maurice nem értett a konyhai teendőkhöz. Akkor mentek olajozottan a dolgok, ha mindketten a saját felségterületükön dolgoztak. Csak Maurice lappangó szorongása akasztotta meg a munkát; ilyenkor képtelen volt a parancsnoktól elvárt rendíthetetlen magabiztosságot fenntartani. Ha nagy ritkán az útvonallal kapcsolatban megerősítésért fordult hozzá, Maralyn rápirított, hogy a navigáció az ő reszortja. „Természetesen igaza is volt.” Maralynnek általában igaza szokott lenni.

Az Auralynnek tesztelésre volt szüksége, ahogy nekik is. Az útvonaltervezés, a hajóépítés önmagában kevés, írja Hiscock. Saját magadat is fel kell készítened.

Érdekes módon Maralyn mégsem tanult meg tisztességesen úszni. Egy vitorlázó barátjuk próbálta tanítani, de a nő félt bemenni a vízbe. Vitorlázni tud, megbízik Maurice-ban, ha meg gond lesz, hát gond lesz. Maurice próbálta ösztökélni, de nagyon nehéz volt Maralynt rábírni olyasmire, amit nem akart. Maralyn úgy érvelt, hogy amennyiben oda kerül a dolog, és a vízbefúlás vagy az úszás között kell választania, valahogy csak elboldogul.

De ez különben sem volt valószínű. Hajózni készülnek, nemdebár, elég arra felkészülni. Maurice, aki az önmegtagadás révén élvezte a testi megpróbáltatásokat, ezt írta: „Aki jachtozik, kötelezze el magát szívvel-lélekkel a hajón uralkodó kíméletlen szigor, a kényelem hiányából fakadó kényelmetlenségek iránt.” Edződniük kell a mostoha időjáráshoz, a kialvatlansághoz, az akár napokig tartó tengeribetegséghez.

És a magányhoz. Napokon, heteken keresztül lesznek magukban az óceánon. Előfordulhat, hogy egy teljes hónapig nem láttok másik hajót, figyelmeztet Hiscock. Más szóval ne számítsatok segítségre a bajban. Ha megsérül valamelyikőtök, vagy elfogy az ivóvíz, netán kidől a legénység egy tagja, magatokra vagytok utalva.

Maurice-nak ez parancsolattal ért fel. Önellátásra kell berendezkedniük. Nem maradhat gyenge pontjuk. Minden elképzelhető katasztrófára fel kell készülniük. Egy barátja tengeri halászatra oktatta a Christchurch-öbölben. Utánaolvasott annak, a planktonok hogyan távolíthatók el a tengervízből. Maralynnel elhatározták, hogy citromprést is visznek magukkal, amivel iható vizet facsarhatnak nyers halhúsból.

Minden hajós szorong utazások előtt, ismeri el Hiscock, ám a rátermettek lankadatlan előmunkálatokkal küzdik le az önbizalomhiányt. De mi van akkor, ha valaki alapvetően is önbizalomhiányos? Maurice szerelhetett, ellenőrizhetett, kipipálhatta a listákat, de úgy tűnt, a tengerészség, a rátermett tengerészség kívánalma ezen túlmegy. Olyasmi, amit lehetetlen könyvből elsajátítani.

Az éberség jelentőségéről írt hosszú eszmefuttatásban Hiscock ostorozza magát: egyszer kis híján hajótörést szenvedett, mert nem ügyelt egy fény pontos helyére a panamai partokhoz közeledve. Csak magára vethetett. Tengerészhez méltatlanul állt a dolgokhoz. Márpedig, ha egy kapitány a fedélzeten tengerészhez méltatlan magatartást tanúsít, az a legnagyobb gyalázat. Mintha a katonatisztet gyávaságon érnék.

Hogyan válhat az ember tengerészhez méltóvá? Alapkövetelmény, mégis megfoghatatlan. Persze Maurice tudta, hogy ez a tapasztalat révén fog kialakulni – ehhez pedig számít az ügyesség, a tanult ismeretek és a józan paraszti ész. Mégis érezte, hogy közrejátszik valami ezeknél is elemibb, a jellemből fakadó tényező. A tengeren kritikus helyzetben nincs idő mérlegelni, fontolgatni. Nem lehetsz kishitű. Bajok adódnak, a nagy hajósok is hibáznak. Elfáradnak vagy túl magabiztossá válnak. Eltorzul az ítélőképességük. Adaptálódnod kell. Egy szempillantás alatt fel kell mérned, mit fogsz tenni és hogyan; gondolkodás nélkül kell cselekedned, ösztönből, ahogyan a táncos pozíciót vált a levegőben. Maurice számára ez aggasztóan közel járt már a művészethez.

TARTALOM

Első rész

1

2

3

4

5

Második rész

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Harmadik rész

1

2

3

4

5

6

Negyedik rész

Ötödik rész

1

2

3

4

5

6

Epilógus

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Szabó Réka

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelés: Szabó Rózsa

Korrektor: Daróczi Enikő

ISBN 978 963 13 7050 8

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Libre Bodoni – SIL Open Font License

Lora – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License