A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Charlemagne Pursuit

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint

of The Random House Publishing Group, a division of Random

House, Inc. New York, 2008

Fordította: Lantos István

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2008 by Steve Berry

Hungarian translation © Lantos István, 2011, 2017

Copyright © Gabo Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-513-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Pam Ahearnnek és Mark Tavaninak,
az álomteremtőknek

Tanulmányozd a múltat, ha meg akarod jósolni a jövőt!
KONFUCIUSZ

Hajdan az ihletettek
ismerték a rejtőzőt és rejtettet,
de őket mélyükig nem ismerte senki.
Mert nem lehetett őket megismerni,
a kép róluk csak ennyi:
mint téli folyón átkelők, vigyáztak,
mint szomszédaiktól félők, figyeltek,
mint a vendégek, tartózkodtak,
mint olvadó jégen, óvakodtak,
mint a rönk-fa, egyszerűek voltak…
LAO-CE (KR. E. 604)*

Szelet arat, aki házát nem gondozza…
PÉLDABESZÉDEK KÖNYVE, 11,29

ELŐJÁTÉK

1971 NOVEMBERE

MEGSZÓLALT A RIASZTÓ, és Forrest Malone fölriadt.

– Mélység? – kiáltotta.

– Száznyolcvan méter.

– Mi van alattunk?

– További hatszáz méter hideg víz.

Figyelmesen vizsgálta az ide-oda mozgó mutatókat és mérőeszközöket. A parányi kormányfülkében tőle jobbra ült a kormányos, balján pedig a navigátor szorongott. Mindketten a kapcsolókon tartották a kezüket. A berendezések ki-be kapcsoltak.

– Lassíts két csomóra!

A tengeralattjáró megbillent, és dülöngélni kezdett.

A riasztó elhallgatott. A kormányfülke sötétbe borult.

– Kapitány, jelentés a reaktortérből. Az áramfejlesztő biztosítéka ráégett az egyik kontrollrúdra.

Tudta, mi történt. A hőmérséklet-szabályozóba épített biztonsági szerkezet automatikusan „levágta” a többi érintkezést – a reaktor pedig leállította magát. Csak egy megoldás volt.

– Kapcsoljatok áramfejlesztő elemekre!

Halványan kigyulladtak a vészlámpák. Hajómérnöke, Flanders, az ügyes és körültekintő szakember, akitől most éppen minden függött, belépett a fülkébe.

– Mondd csak, Tom! – mondta Malone.

– Nem tudom, mennyire súlyos a dolog, és hogy mennyi ideig tarthat a javítás, de könnyítenünk kell az elektromos terhelésen.

Korábban már többször is lefulladt a meghajtás, ezért tudta, hogy időlegesen, akár két napig is tudnak pótlólagos áramszolgáltatást teremteni, ha takarékoskodnak az energiával. A legénységet szigorúan kiképezték erre az esetre is, viszont a műszaki leírás azt tartalmazta, hogy ha a reaktor leáll, akkor azt legkésőbb egy órán belül újra kell indítani. Ha ezalatt nem sikerül, akkor a járművet a legközelebbi kikötőbe kell vontatni.

Az pedig csaknem kétezer-ötszáz kilométernyire volt.

– Kapcsoljatok le mindent, amire nincs feltétlenül szükség! – adta ki az utasítást.

– Kapitány, nagyon nehéz lesz egyensúlyban tartani a hajót – jegyezte meg a kormányos.

Malone is ismerte Arkhimédész törvényét. Az a tárgy, amely ugyanolyan súlyú, mint az azonos térfogatú víz, nem fog sem elsüllyedni, sem haladni, hanem a felhajtóerő miatt mozdulatlan marad. Minden tengeralattjáró ezen az alapelven működik: a motor tartja a felszín alatt és hajtja előre. Erő nélkül nem lenne sem motor, sem merülés, sem hajtóerő. Minden problémát meg lehetne oldani a felszínre emelkedéssel, csakhogy fölöttük nem a nyílt óceán volt. Hanem a hatalmas jégréteg alatt rekedtek.

– Kapitány, a motorház jelenti, hogy kisebb szivárgás van a hidraulikus berendezésben.

– Kisebb szivárgás? – kérdezte. – Most?

– Már korábban észrevették, de most, hogy nincs áram, engedélyt kérnek, hogy elzárjanak egy szelepet, és így kicserélhessenek egy csődarabot.

Ez logikusan hangzott.

– Csinálják! És remélem, nincs több rossz hír. – A szonártechnikushoz fordult. – Van valami előttünk?

A tengeralattjárók legénysége mindig tanult az előttük hajózóktól. Ők pedig a jeges vizekkel kapcsolatban két fő szabályra figyelmeztettek: soha ne ütközz semmi fagyott dologhoz, hacsak nem muszáj, és ha nem lehet sehogy sem elkerülni, akkor kíméletesen illeszd a hajó orrát a jégtömbhöz, óvatosan próbáld eltolni, és imádkozz!

– Előttünk tiszta – jelentette a szonártechnikus.

– Kezdünk sodródni – mondta a kormányos.

– Ellensúlyozd! De csak nagyon óvatosan!

A tengeralattjáró orra hirtelen lefelé billent.

– Mi az ördög? – mormolta.

– A hajó orra elkezdett erősen merülni – kiáltotta a navigátor, majd fölugrott, és az egyik kart rángatta. – Nem reagál!

– Blount! – ordította Malone. – Segíts neki!

Blount kiugrott a szonárnak helyet adó fülkéből, és rohant segíteni. A hajó orra egyre mélyebbre merült. Malone erősen fogta az irányítópult szélét, miközben minden, ami nem volt rögzítve, előrezúdult.

– A vészállítókat! – kiáltotta Malone.

A merülési szög egyre nőtt.

– Már több mint negyvenöt fok! – jelentette a kormányos. – Továbbra is süllyed. Nem működik!

Malone minden erejével kapaszkodott a pultba, és megpróbált talpon maradni.

– Háromszáz méter, és esik!

A mélységmutató olyan gyorsan pörgött, hogy összefolytak a számok. A tengeralattjárót ezer méter mélységig nyilvánították biztonságosnak, de a talajszint vészes gyorsasággal közeledett, a külső nyomás egyre fokozódott – félő volt, hogy a rendkívül gyorsan súlyosbodó helyzetben a hajótörzs egyszerűen szétrobban. De az az eshetőség sem tűnt túl kecsegtetőnek, hogy „fejest ugorva” beleálljanak a tengerfenékbe.

Már csak egyet lehetett tenni.

– Teljes erővel hátra! Kidobni minden ballasztot!

A hajó megremegett, ahogy a gépezet végrehajtotta a parancsot. A propellerek visszafelé pörögtek, a tartályokba pedig sűrített levegő zúdult, kipréselve az addig bennük lévő vizet. A kormányos erősen tartotta a kart. A navigátor fölkészült arra, amiről Malone is tudta, hogy mindjárt bekövetkezik.

Visszatért a felhajtóerő.

A süllyedés lassult.

Az előrebukás fokozatosan visszaemelkedett, végül kiegyenlítődött.

– Állítsátok vissza a lebegést! – utasította embereit Malone. – Csak lebegjünk! Nem akarok emelkedni.

A navigátor végrehajtotta a parancsot.

– Mennyire vagyunk a fenéktől?

Blount visszament a helyére.

– Hetvenméternyire.

Malone tekintete a mélységmérő mutatójára ugrott. Kétezer-négyszáz láb, vagyis hétszázhúsz méter. A hajó törzse szinte nyögött a nyomás alatt, de kitartott. A NYÍLÁSOK mutatókra nézett. A fények azt jelezték, hogy az összes szelep és tömítés zárva van. Végre egy jó hír!

– Ereszkedjünk le!

A többi tengeralattjáróhoz képest ennek megvolt az az előnye, hogy letehették az óceán fenekére. De ez csak az egyike volt a típus különlegességeinek – ahogy a hajtómű és az irányítóberendezés bosszantó gyengeségeiből is kemény bemutatót kaptak.

A tengeralattjáró megpihent a fenéken.

A kormányfülkében lévők egymásra néztek. Senki nem szólt egy szót sem. Nem volt rá szükség. Malone pontosan tudta, mire gondolnak valamennyien. Nem sokon múlt!

– Tudjuk már, mi történt? – kérdezte.

– A gépház jelenti, hogy amikor a szelepet elzárták javítás miatt, sem a rendes, sem a vészkormánymű nem működött, és a merülési rendszer sem. Ez korábban még soha nem fordult elő.

– Tudtok valami újat is mondani?

– A szelepet ismét megnyitották.

Malone elmosolyodott, mert értette, hogy ezzel a mérnöke mit akar mondani. Ha többet tudnék, elárulnám.

– Rendben. Akkor mondd meg nekik, hogy javítsák meg. Mi van a reaktorral?

Biztosan fenemód sok energiát elhasználtak a váratlan süllyedés elleni küzdelemben.

– Továbbra sem működik – jelentette az egyik tisztje.

Villámgyorsan fogyott az idő abból az egyetlen órából, ami alatt újra lehet indítani a reaktort.

– Kapitány! – szólt közbe Blount a szonárfülkéből. – Szilárd darabokkal érintkezik a törzs. Sokkal. Úgy tűnik, valami sziklás terepre ereszkedtünk.

Malone úgy döntött, hogy megkockáztat még egy kis energiafogyasztást.

– Kamerákat és külső világítást bekapcsolni! De csak egy gyors körbepillantásra!

A képernyők kivilágosodtak, és a tiszta vízben csillogó életjelek tükröződtek. A hajó körül szikladarabok sokasága feküdt szabályos szögekbe rendeződve, a talajba süppedve.

– Különös! – jegyezte meg valaki.

Malone is észrevette.

– Ezek nem szikladarabok, hanem kőkockák. Méghozzá hatalmasak. Tégla és kocka alakúak. Közelíts rá az egyikre!

Blount állított valamit a kapcsolókon, és a kamera az egyik kőlap oldalára közelített.

– A szentségit! – kiáltott föl.

Jelek borították a követ. Nem írás, legalábbis nem ismert ilyesmire. A kerekded jelek enyhén oldalra dőltek, mint a folyóírás. Több jel csoportokban állt, mintha szavak lennének, de egyikük sem tudta megfejteni őket.

– A többi kőkockán is van – mondta Blount, miközben Malone tekintete végigsiklott a többi kamera képén.

Egy romos terület közepén landoltak, amely kísértetiesnek tűnt.

– Kapcsoljátok ki a kamerákat! – mondta Malone. Ebben a pillanatban az energiával akart törődni, nem a kíváncsiságuk kielégítésével. – Ha nem mozdulunk, akkor rendben vagyunk?

– Szabad területen landoltunk – mondta Blount. – Ez rendben van.

Megszólalt egy riasztó. Rápillantott a kijelzőkre. Az elektromos vezetékek…

– A kapitány kéretik előre – kiáltotta túl a kattogó-cuppogó hangokat a helyettese.

Kimászott a kormányfülkéből, és a kormánytérbe vezető létra felé sietett. Mérnöke már ott állt a létrafokok aljánál.

A vészjelzés elhallgatott.

Meleget érzett, és lenézett a fedélzet burkolatára. Lehajolt és óvatosan megérintette a fémet. Tűzforró volt. Ez nem jó! Százötven ezüst-cink elem volt a burkolat alatti aknában. Korábban már keserűen megtapasztalta, hogy burkolatuk inkább művészi, semmint tudományos. Folyton elromlottak.

A mérnök helyettese egyenként kicsavarta a négy srófot, amely a fedélzeti burkolatlapot tartotta. Fölemelte a lapot, mire forró füst gomolygott elő. Malone rögtön tudta, mi a probléma. Az akkumulátorokban lévő kálium-hidroxid túlfolyt.

Már megint.

A fedélzeti lapot visszazuhintotta a helyére. De ez csupán néhány percnyi haladékot jelentett. A szellőzőrendszeren keresztül a csípős füst hamarosan eljut a hajó minden részébe, és minthogy nem tudják kiszellőztetni a járművet, hamarosan mindannyian megfulladnak.

Visszasietett a kormányfülkébe.

Nem akart meghalni, de az esélyeik rohamosan csökkentek. Már huszonhat éve szolgált tengeralattjárókon – dízelmeghajtásúakon és atom-tengeralattjárókon egyaránt. A jelentkezők mindössze egyötödét vették föl a haditengerészet tengeralattjáró szakára, ahol a végsőkig próbára tették az emberek fizikai és pszichológiai képességeit, és szigorúan mérték reakcióképességüket is. Az ezüstdelfineket az első kapitánya tűzte az egyenruhájára, azóta pedig ő cselekedte ezt többször is sokakkal.

Vagyis tudta, mi a tét.

A játszmának vége.

Különös módon csak egy gondolat foglalkoztatta, miközben letelepedett a kormányfülkében, és megpróbált úgy tenni, mintha lenne még némi esélyük. A fiára gondolt, aki alig tízéves. És apa nélkül fog felnőni.

Szeretlek, Cotton!

EGY

GARMISCH, NÉMETORSZÁG

DECEMBER 11., KEDD, A JELENBEN

13 ÓRA 40 PERC

COTTON MALONE GYŰLÖLTE a szűk, zárt helyeket.

Ezt most még fokozta, hogy a kötélpálya fülkéje zsúfolásig megtelt. Az utasok többsége vakációzó turista volt színes öltözékben, vállukon többnyire sílécekkel vagy botokkal. Hallotta, hogy különböző nemzetiségekhez tartoznak. Voltak köztük olaszok, néhány svájci, egypár francia, de többségében németek. Ő az elsők között szállt föl, és hogy enyhítse rossz érzését, az egyik zúzmarás ablak mellett helyezkedett el. Fölötte háromezer méterrel volt és egyre közeledett a Zugspitze – a hegycsúcs körvonalai élesen kirajzolódtak az acélkék égen. Az impozáns csúcsot hó borította.

Az erős szélben a függőkabin folytatta útját, sorra elhagyva a kőszirtekről fölmagasodó tartóoszlopokat.

Malone ideges volt, de nem csak a zsúfoltság miatt. Szellemek vártak rá Németország legmagasabb csúcsán. Már csaknem négy évtizede kitért e találkozás elől. Az olyanoknak, mint ő, akik a múltjukat mélyen eltemették, egyáltalán nem egyszerű azt ismét előbányászniuk.

Pedig most éppen azért jött ide, hogy ezt tegye.

A kabin remegése lassult, amint beért a végállomásra, majd meg is állt.

A síelők kiözönlöttek egy másik felvonó felé, amely a völgykatlan másik oldalára vitte őket tovább, egy faházhoz és meredek pályákhoz. Malone nem tudott síelni; soha nem is akart.

Bement a látogatóközpont épületébe, amelynek oldalán tábla hirdette: Müncher Haus. A ház felét étterem foglalta el, a másik felében előadóterem, bár, kilátóhely, szuvenírbolt és egy kis meteorológiai mérőállomás.

Átnyomakodott egy üvegajtón, és kilépett a korlátokkal övezett teraszra. Az élénk alpesi szél csípte az ajkát. Stephanie Nelle szerint az illetőnek a kilátóteraszon kell rá várnia. Egy dolog biztos. Csaknem háromezer méter magasan, az Alpokban, a találkozójuk mindenképpen magas szintű lesz.

A Zugspitze a határon állt. Hóval borított sziklás hegyoldal ereszkedett dél felé, az osztrák oldalon. Északon egy levesestál formájú völgy terült el, amelyet sziklás csúcsok kereteztek. A németországi Garmischt és ikervárosát, Partenkirchent hideg ködfátyol takarta el. Mindkét település sportcentrum volt, hiszen a környék nemcsak a síelők Mekkájának számított, hanem a szánkózókénak, a korcsolyázókénak és a curling híveiének is.

Ezeket a sportokat sem űzte.

A kilátóterasz szinte üres volt. Mindössze egy idősebb pár és a panorámát csodáló néhány síelő tartózkodott rajta. Malone azért jött ide, hogy megoldjon egy rejtélyt, amely azóta foglalkoztatta az elméjét, mióta azok az egyenruhások megjelentek náluk, hogy közöljék az anyjával: a férje meghalt.

„Megszakadt az összeköttetés a tengeralattjáróval több mint 48 órája. Kereső- és mentőhajókat küldtünk ki az Atlanti-óceán északi részére, amelyek átfésülték a hajó utolsó ismert tartózkodási helyének vidékét. Hat órával ezelőtt roncsokra bukkantak. Addig vártunk a hozzátartozók értesítésével, amíg kiderült, nincs remény arra, hogy túlélőket találhassunk.”

Anyja egyszer sem sírt. Ez nem vallott volna rá. De ez nem jelentette azt, hogy nincs porig sújtva. Évek teltek el, mire az ő tinédzseragyában kérdések kezdtek megfogalmazódni. A hivatalos közleményen túl a kormány nem sok egyebet árult el. Amikor belépett a haditengerészet kötelékébe, megpróbált hozzáférni a tengeralattjáró balesetének kivizsgálásával megbízott bizottság jelentéséhez, de megtudta, hogy az iratok titkosak. Amikor az igazságügyi minisztérium ügynöke lett, ismét próbálkozott, hiszen ekkor már hozzáférhetett számos titkos jelentéshez is. De ekkor sem sikerült. Amikor nyáron Gary, a tizenöt éves fia meglátogatta, újabb kérdésekkel került szembe. Gary nem ismerhette a nagyapját, de mindent tudni akart róla, elsősorban a halálának körülményeiről. A sajtó 1971 novemberében adott hírt az amerikai haditengerészet Blazek nevű tengeralattjárójának elsüllyedéséről, úgyhogy az interneten már több cikket is olvastak az esetről. Beszélgetésük fölélesztette addig elfojtott kételyeit – ahhoz mindenképpen eléggé, hogy cselekedjen is.

Ökölbe szorított kezét bedugta prémes dzsekijének zsebébe, és járkálni kezdett a teraszon.

A korlát előtt több hatalmas távcső sorakozott. Az egyik mögött egy nő állt, hosszú haja rémes kontyba volt csavarva. Világos síruhában volt, a lécek és a botok mögötte hevertek, ő pedig elmélyülten vizsgálta a völgyet.

Malone arrafelé sétált. Egy dolgot már régen megtanult. Sosem szabad sietni. Abból csak baj lehet.

– Gyönyörű látvány – mondta.

A nő megfordult.

– Az biztos!

Bőre barna volt, száját, orrát és szemét pedig Malone egyiptominak látta. Mindez arra utalt, hogy valószínűleg a Közel-Keletről származik.

– Cotton Malone vagyok.

– Honnan tudta, hogy én vagyok az, akivel itt találkoznia kell?

Malone a távcső tartóoszlopa mellett heverő barna borítékra mutatott.

– Nyilván nem túl kényes ügyről van szó – mondta. – Maga bizonyára csak megbízatást teljesít.

– Valami olyasmi. Síelni jöttem ide. Egy egész hétre. Mindig vágytam erre. Stephanie megkérdezte, hogy nem hoznám-e magammal – mutatott a borítékra – ezt. – Ismét a távcsőbe tekintett. – Nem bánja, ha még nézelődöm egy kicsit? Egy euróba kerül, és szeretnék alaposan körülnézni.

Elfordította a teleszkópot, hogy tanulmányozza a több kilométerre elterülő német völgyet.

– Van magának neve? – kérdezte Malone.

– Jessica – válaszolta a nő, továbbra is a távcsőbe bámulva.

Malone a boríték felé nyúlt.

A nő csizmája eléje vágott.

– Még nem! Stephanie azt mondta, egyértelműen hozzam a tudomására, hogy ezzel maguk most egálba kerültek.

Malone tavaly Franciaországban kisegítette volt főnökét. A nő akkor azt mondta, hogy tartozik neki egy szívességgel, amit megfontoltan használjon majd föl.

Most eljött az ideje.

– Rendben. Az adósság törlesztve.

A nő kiegyenesedett. A szél vörösre csípte az arcát.

– Hallottam már magáról a Magellán Ügyosztályon. Maga ott legendaféleség. Az eredeti tizenkét ügynök egyike.

– Nem tudtam, hogy ennyire népszerű vagyok.

– Stephanie mondta, hogy szerény is.

Nem volt kedve udvarias dicséreteket hallgatni. Várt rá a múlt.

– Megkaphatom az iratokat?

A nő szeme villant egyet.

– Persze.

Malone fölvette a borítékot. Első gondolata az volt, hogy egy ennyire vékonyka valami miként válaszolhatná meg az ő kérdéseit.

– Bizonyára nagyon fontos iratok – mondta a nő.

Újabb lecke. Ne vegyél tudomást arról, amire nem akarsz válaszolni.

– Régóta dolgozik az ügyosztályon?

– Már néhány éve. – A nő ellépett a teleszkóptól. – De nem igazán kedvelem. Azon gondolkodom, hogy kilépek. Úgy hallom, maga is otthagyta.

Amilyen elővigyázatlan ez a nő, a kilépés még jót is tenne a karrierjének. Amíg ott dolgozott, Malone mindössze háromszor volt szabadságon, de ez idő alatt is végig készenlétben állt. A paranoia az egyik foglalkozási ártalom, amely az ügynöki tevékenységgel jár, és a visszavonulása óta eltelt két év még nem volt elegendő ahhoz, hogy ebből kigyógyuljon.

– Jó síelést! – mondta a nőnek.

Holnap visszamegy Koppenhágába. Ma még fölkeres néhány könyvritkaságokat áruló boltot a környéken – ez az új foglalkozásával jár. Hiszen könyvkereskedő.

A nő átható pillantást vetett rá, miközben felszedte a léceit.

– Én is azt szeretném.

Lementek a teraszról, és átsétáltak a csaknem teljesen kihalt látogatóközponton. Jessica ahhoz a felvonóhoz igyekezett, amely a völgy túlsó oldalára vitte. Malone a függőkabin állomására ment, hogy visszatérjen a hegy lábához, háromezer méterrel alább.

A borítékot a kezében tartva lépett be az üres kabinba. Örült, hogy senki nincs ott. De közvetlenül az ajtók becsukódása előtt egy férfi és egy nő ugrott be. A felvonó kezelője becsapta az ajtót, kívülről bezárta, a fülke pedig kilibegett az állomásról.

Malone kibámult az ablakon.

A szűk hely egy dolog. A szoros, zsúfolt hely meg egy másik. Malone nem volt klausztrofóbiás. Sokkal inkább a szabadság elvesztésétől tartott. Régebben elviselte – minthogy többször is ilyen helyzetbe kényszerült –, de ez a kényelmetlen érzés volt az egyik oka annak, hogy néhány éve, amikor belépett a haditengerészethez, az apjával ellentétben, nem a tengeralattjárókat választotta.

– Mr. Malone!

Megfordult.

Előtte állt a nő pisztollyal a kezében.

– Adja ide azt a borítékot!

KETTŐ

BALTIMORE, MARYLAND

9 ÓRA 10 PERC

LANGFORD C. RAMSEY ADMIRÁLIS SZERETETT TÖMEGEK ELŐTT SZÓNOKOLNI. Először akkor vette ezt észre magán, amikor a Tengerészeti Akadémiára járt; az immár több mint húsz éve tartó karrierje során aztán végig kereste az alkalmat, hogy kielégítse ezt a vágyát. Ma a Kiwanis Közszolgálati Klub országos gyűlésén szónokolt, ami kissé talán szokatlan a tengerészeti titkosszolgálat fejétől. Élete a tények, szóbeszédek és spekulációk titkos világában zajlott, és csak időnként jelent meg a kongresszus előtt, hogy a nyilvánosságnak is beszámolót tartson. Az utóbbi időben azonban felettesei jóváhagyásával elérhetőbbé tette magát. Ingyen, költségektől és sajtókorlátozásoktól mentesen. Minél nagyobb a tömeg, annál jobb!

És van is rá igény.

Egy hónapon belül ez már a nyolcadik szereplése.

– Azért jöttem ma ide, hogy beszéljek valamiről, amiről önöknek aligha lehet értesülésük. Ez hosszú ideig titok volt. Amerika legkisebb tengeralattjárójáról van szó. – Végignézett a figyelő tömegen. – Most nyilván azt mondják magukban: Ez megőrült? A tengerészeti titkosszolgálat vezetője egy titkos tengeralattjáróról akar beszélni nekünk?

Bólintott.

– Pontosan ezt fogom tenni.

– Kapitány, gond van! – mondta a kormányos.

Ramsey a navigátor ülése mögött szunyókált. A kapitány, aki mellette ült, most kiegyenesedett, és a monitorokra meredt.

Valamennyi külső kamera aknák sokaságát mutatta.

– Szentséges szűzanyám! – motyogta a kapitány. – Minden álljon le! Egy centit se mozduljon ez az izé!

A kormányos engedelmeskedett, és átállított egy seregnyi kapcsolót. Bár Ramsey csak hadnagy volt, jól tudta, hogy a robbanószerkezetek rendkívül érzékennyé válnak, ha hosszú ideig sós vízben vannak. A Földközi-tenger fenekén jártak, nem messze a francia partoktól, és most körülvették őket a második világháborúból itt maradt halálos fegyverek. Ha a hajó törzse csak egy kicsit is hozzáér az aknák fémtestéhez, az NR–1 szupertitkos jármű semmivé válik.

A tengeralattjáró a haditengerészet legkülönlegesebb fegyvere volt, Hyman Rickover admirális szellemi gyermeke, a megépítése lélegzetelállító összegbe, százmillió dollárba került. Alig 145 láb, vagyis negyvennégy méter hosszú és tizenkét láb, azaz kevesebb mint négy méter széles volt. Tizenegy fős legénységgel működött. Tengeralattjáróként apró volt, de zseniális. Képes volt kilencszáz méteres mélységbe is lemerülni, a motort pedig egy különleges atomreaktor hajtotta. Három kilátóhely segítette a környezet figyelését. A külső fényszórók pedig lehetővé tették, hogy mindent jól lehessen látni. Egy mechanikus fogó segítségével lehetett a tárgyakat megragadni, egy kar pedig megtartotta és akár fel is darabolta őket. A támadó vagy rakétakilövő hajókkal ellentétben az NR–1-nek élénk narancssárga szárnya, lapos felső fedélzete, esetlen tőkeszárnyfülkéje és több kidudorodása volt, amelyek közül kettőben visszahúzható, alkohollal töltött Goodyear abroncsok voltak, amelyek segítségével a tengerfenéken lehetett közlekedni.

– Alsó támasztékokat irányba! – vezényelt a kapitány.

Ramsey értette, hogy mit akar csinálni a kapitánya. Szilárdan a talajon akarja tartani a hajótörzset. Helyes. A tévéképernyőkön mindenfelé csak aknákat lehetett látni.

– Készüljetek a főballaszt kiengedésére! – mondta a kapitány. – Egyenesen föl akarok emelkedni. Nyílegyenesen!

A vezérlőben csend volt, amitől a turbinák sivítása még erősebbnek tűnt. A szelepeken áramló levegő sziszegése, a hidraulikus gépek folyadékának kotyogása, az elektronikus szerkezetek csipogása úgyszintén, pedig ezek a hangok korábban épphogy álmosítón hatottak.

– Lassan, nyugodtan! – mondta a kapitány. – Tartsátok egyensúlyban, miközben emelkedünk!

A kormányos megragadta a kallantyúkat.

A tengeralattjárón nem kormánykerék volt, hanem négy kis kar. Ezt a vadászrepülőktől vették át, és külön az NR–1-re alkalmazták. Bár meghajtása és felépítése a legkorszerűbb volt, a műszerek többsége inkább a kőkorszakot idézte, semmint az űrkorszakot. Ételt egy olyan olcsó sütőszerűségben készítettek, amilyet az utasszállító repülőkön használnak. A fogókar egy korábbi haditengerészeti projektből maradt, a navigációs rendszer, amelyet az interkontinentális repülőjáratokról adaptáltak, a víz alatt éppen csak működött. Zsúfolt legénységi tér, a mellékhelyiség szinte csak dugulást produkált, és a kikötői szupermarketben vásárolt, előrecsomagolt készételeket ették…

– A szonár nem érzékelte ezeket, mielőtt megláttuk őket? – kérdezte a kapitány.

– Nem – válaszolta az egyik tiszt. – Egyszer csak megjelentek a látóterünkben.

Sűrített levegő áramlott a tőkesúly tartályaiba, és a tengeralattjáró fölemelkedett. A kormányos a műszereken tartotta mindkét kezét, hogy szükség esetén módosítani tudja az irányt.

Legfeljebb harminc métert kellett emelkedniük, hogy biztonságban legyenek.

– Amint látják, sikerült kijutnunk abból az aknaerdőből – mondta Ramsey a tömegnek. – Ez 1971 tavaszán történt. – Bólintott. – Úgy van, már nagyon régen. Egyike vagyok azon keveseknek, akinek volt szerencséjük az NR–1-en szolgálni.

Látta az ámulatot az arcokon.

– Ma sem sokan tudnak a tengeralattjáró létezéséről. A hatvanas évek közepén építették teljesen titokban, még az akkori haditengerészeti vezetők nagy része előtt is leplezve. Meglepően kiváló volt a felszereltsége, és háromszor olyan mélyre tudott merülni, mint bármely más tengeralattjáró. Nem volt sem neve, sem fegyverzete, sem torpedója, sem hivatalos személyzete. Útjai titkosak voltak, nagy részük még ma is az. De ami még bámulatosabb: ez a hajó ma is működik. Jelenleg ez a második legöregebb, még ma is merülő tengeralattjáró, amely 1969 óta teljesít szolgálatot. Ma már nemcsak a haditengerészet használja, hanem civilek is. De amikor emberi szemre és fülre van szükség az óceán legmélyén, akkor ez az NR–1 feladata. Emlékeznek azokra a hírekre, hogy Amerika rácsatlakozott a tengerfenéken lévő telefonkábelekre, és így hallgatta le a szovjeteket? Nos, az NR–1 volt az. Amikor egy F–14-es egy Phoenix rakétával 1976-ban a tengerbe zuhant, az NR–1 találta meg a szovjetek előtt. A Challenger tragédiája után az NR–1 volt az, amely rábukkant a sérült szigetelésű rakétameghajtóra.

Semmi nem tudja jobban lekötni a hallgatóság figyelmét, mint egy történet, ő pedig rengeteget tudott mesélni erről az egyedülálló tengeralattjáróról. Az NR–1 távolról sem volt műszaki tökélynek mondható, rendszeresen elromlottak rajta a legkülönfélébb dolgok, de a legénységének leleményessége mindig megmentette. Felejtsd el a műszaki leírást, találd fel magad – ez volt a mottó. Szinte mindegyik tiszt, aki ott szolgált, magasra került a ranglétrán, beleértve őt magát is. Örült, hogy most már beszélhet az NR–1-ről, és hogy ez erőteljesen hozzájárul a haditengerészet toborzási sikereihez. A hozzá hasonló veteránok rengeteg történetet tudtak, azok pedig, akik most a reggelijük mellett ülve hallgatták őt, majd továbbadják minden szavát. A készenlétben álló sajtó pedig még szélesebb körben terjeszti majd mindezt. Langford Ramsey admirális, a haditengerészet hírszerzési főnöke a Kiwanis Közszolgálati Klub országos gyűlésén azt mondta a hallgatóságnak…

Egyszerű elképzelése volt a sikerről.

Meg kell előzni a hibák létrejöttét.

Már két éve nyugdíjba kellett volna vonulnia, de ő volt az amerikai fegyveres erők legmagasabb rangú színes bőrű tisztje, az első agglegény, aki ellentengernagyi rangot ért el. Oly sokáig és oly gondosan tervezett mindent! Arca mindig ugyanolyan szenvtelen maradt, akár a hangja. Szemöldökét sosem vonta föl, nyílt tekintete egyszerre volt lágy és közömbös. Egész tengerészeti karrierjét egy navigátor alaposságával térképezte föl. Semmilyen zavaró tényező nem merülhetett föl, pláne akkor, amikor a célja már látótávolságba került.

Végigtekintett a tömegen, és bizalmas hangon újabb történeteket adott elő.

Mindeközben azonban nyomasztotta egy probléma.

Egy lehetséges akadály az úton.

Garmisch.

HÁROM

GARMISCH

Malone a fegyverre meredt, és megőrizte a nyugalmát. Egy kicsit talán kemény volt Jessicával. Úgy látszik, a testőre rossz néven vette. Fölemelte a borítékot.

– Ezt akarják? Csak néhány prospektus arról, hogyan mentsük meg a hegyeket, mert megígértem a greenpeace-eseknek, hogy elhozom ide őket. Külön juttatás jár a helyszíni tevékenységért.

A felvonó továbbereszkedett.

– Maga nagyon vicces – mondta a nő.

– Gondoltam is, hogy megpróbálkozom a stand up comedyvel. Maga szerint nem kéne?

Pont az ilyen helyzetek miatt vonult vissza. A Magellán Ügyosztály ügynökei évi 72 300 dollárt kerestek, persze adózás előtt. Könyvkereskedőként ennél többet szedett össze életveszély nélkül.

Legalábbis eddig így gondolta.

Ideje újból átgondolni a dolgot.

És megjátszani a maflát.

– Ki maga? – kérdezte.

Az alacsony és zömök nő hajszíne a barna és vörös ízléstelen keveréke volt. A harmincas évei elején járhatott. Kék gyapjúdzsekit viselt, aranyszínű sállal. A férfin bíborvörös kabát volt, és láthatóan a nő alárendeltjeként viselkedett. A nő intett a pisztolyával, és azt mondta a társának:

– Vedd el!

Bíborkabát előrenyúlt, és kiütötte Malone kezéből a borítékot.

A nő egy pillanatra oldalra tekintett a párás ablakon át az elsuhanó sziklás hegyoldalra. Malone ebben a másodpercben előrelendítette ökölbe szorított kezét, és félreütötte a pisztoly csövét.

A nő meghúzta a ravaszt.

A durranás fülsiketítő volt, a golyó pedig átütötte az egyik ablakot.

Jeges levegő zúdult be.

Malone mellbe vágta a férfit, mire az hátratántorodott. Kesztyűs kezével megragadta a nő állát, és fejét az ablakhoz csapta. Az üvegtábla megrepedt.

A nő szeme lecsukódott, ő pedig hagyta, hogy a nő a földre rogyjon.

Bíborkabát fölpattant és rátámadt. Együtt vágódtak neki a kabin túlsó oldalának, majd mindketten a nyirkos-sáros padlóra zuhantak. Malone megpróbált oldalra gurulni, hogy megszabaduljon a torkát szorongató maroktól. Hallotta, hogy a nő felnyög, és tudta, hogy hamarosan megint két ellenféllel kell számolnia, és az egyiküknél fegyver is van. Nyitott tenyérrel, nagy erővel a férfi fültövére vágott. A tengerészetnél tanult arról, hogy a fül az ember egyik legérzékenyebb testrésze. A kesztyű kissé akadályozta, de a harmadik csapás után a férfi felnyögött, és elengedte a torkát.

Malone lerúgta magáról ellenfelét, és felugrott. De mielőtt bármit tehetett volna, Bíborkabát átfogta Malone vállát, és alkarjával a torkát szorítva az ablakhoz nyomta. Jeges levegő csapta meg Malone arcát.

– Maradjon nyugton! – parancsolta a férfi.

Malone jobb karja kényelmetlen szögben szorult a háta mögé. Megpróbálta kiszabadítani, de Bíborkabát nagyon erős volt.

– Azt mondtam, maradjon nyugton!

Malone úgy döntött, hogy egyelőre engedelmeskedik.

– Panya, jól vagy? – próbálta meg Bíborkabát magára vonni a nő figyelmét.

Malone arcát továbbra is az üveghez szorította menetirányban, azaz lefelé.

– Panya!

Malone úgy ötvenméternyire meglátott egy tartóoszlopot, amely gyorsan közeledett. Aztán észrevette, hogy bal keze egy kilincsféle fogantyúhoz préselődik. Nyilván az ajtónak szorultak.

– Panya, válaszolj! Jól vagy? Vedd fel a pisztolyt!

A szorítás a torkán erős volt, és a karját is erősen tartották. De Newtonnak igaza volt. Minden hatás vele egyenlő erejű és ellentétes hatást vált ki.

Az acél tartóoszlop karja már majdnem fölöttük nyújtózott. A fülke olyan közel ér majd el hozzá, hogy szinte csak ki kell nyúlni és meg lehet érinteni.

Megrántotta az ajtó kilincsét, kilökte az ajtószárnyat, és egyúttal ő maga is kilendült a fagyos légbe.

Ez váratlanul érte Bíborkabátot, aki kizuhant a kabinból, és nekivágódott az oszlopnak. Malone erősen kapaszkodott a kilincsbe. Támadója a kabin és az oszlop között lezuhant.

Sikolya hamar elhalt.

Malone visszatornázta magát a kabinba. Minden lélegzettel valóságos kis felhőt bocsátott ki. Tüdeje kiszáradt.

A nő talpra kecmergett.

Malone állon vágta, mire visszahanyatlott a padlóra.

A lift aljában két sötét kabátos férfi várakozott. Erősítés? Még mindig háromszáz méter magasban volt. Alatta sűrű erdő, a hegy lankáin végig, az örökzöld ágakon vastagon állt a hó. Meglátott egy kapcsolótáblát, amelyen három zöld és két vörös jelzés világított. Előretekintve pedig észrevette, hogy gyorsan közeledik egy másik tartóoszlop. A táblához nyúlva megragadta az ANHALTEN kapcsolót, és lefelé rántotta.

A kabin dülöngélni kezdett és lassított, de nem állt meg teljesen. Ez is Isaac Newton. A súrlódás majd megállítja.

Fölvette a borítékot a padlóról, a nő mellől, és a kabátjába gyűrte. Elvette a pisztolyt is, és zsebre vágta. Aztán az ajtóhoz lépett és várta, hogy a tartóoszlop közelebb kerüljön. A fülke már alig mozgott, de az ugrás így is rizikós lesz. Méregette a távolságot meg a sebességet, aztán elrugaszkodott az egyik keresztvas felé, kesztyűs kezével fogást keresve.

Nekicsapódott a rácsos fémnek, bőrkabátját ütközőként használva.

A hó ropogott az ujjai és a rúd között.

Erősen megkapaszkodott.

A kabin továbbhaladt lefelé, és csak vagy harminc méterrel odább állt meg. Vett néhány mély lélegzetet, aztán a közelében húzódó létra felé tornázta magát. Hópelyhek szállingóztak, miközben a kezén függeszkedve araszolt arrafelé. A létrához érve gumitalpú cipőjét erősen beillesztette a létrafokok közé. Lefelé tekintve észrevette, hogy a két sötétruhás férfi futva indul kifelé az állomásról. Újabb gond, ahogyan számított rá.

Lemászott a létrán, és leugrott.

Még legalább százötven méter magasan volt az erdős lejtőn.

Áttört a fák sűrűjén, és egy aszfaltúthoz ért, amely a hegy lábával párhuzamosan vezetett. Előtte barna, zsindelyes házikó állt havas fák gyűrűjében. Valami őrbódészerűség. Mögötte újabb aszfaltút, amelyről már eltakarították a havat. A kerítéssel körülvett terület kapujához sietett. Lakat függött a bejáraton. Hallotta, hogy jármű közeledik az úton. Az egyik ott álló traktor mögé bújva látta, hogy egy sötét színű Peugeot jelenik meg a kanyarban, és lassít. A benne ülők a környéket figyelték.

Előhúzta a pisztolyt, és fölkészült a harcra.

De a kocsi gyorsított, és továbbment fölfelé.

Észrevett egy másik, keskeny aszfaltutat, amely a fák között az alsó állomás felé vezetett.

Odasietett.

A magasban a felvonó továbbra is állt. Az egyik kabinban egy kék kabátos nő feküdt ájultan. A hóban valahol pedig egy bíborkabátos férfi holtan.

De egyik sem izgatta.

Csak az: vajon ki tudott még a megállapodásáról Stephanie Nelle-lel?

NÉGY

ATLANTA, GEORGIA

7 ÓRA 45 PERC

STEPHANIE NELLE AZ ÓRÁJÁRA PILLANTOTT. Már reggel hét óra óta dolgozott az irodájában, az ügynöki jelentéseket olvasta. Tizenkét ügyvéd ügynöke közül nyolcan éppen bevetésen voltak. Ketten Belgiumban dolgoztak egy nemzetközi csapat részeként háborús bűnösök elítéltetésén. Ketten éppen most érkeztek Szaúd-Arábiába egy elég kockázatosnak ígérkező bevetésre. A többi négy Európa és Ázsia különböző részein elszórva tevékenykedett.

Bár egyikük éppen szabadságon volt.

Németországban.

A Magellán Ügyosztályon kevesen dolgoztak. A tizenkét ügyvéden kívül a részlegnek öt adminisztrátora és három kisegítője volt. Stephanie ragaszkodott hozzá, hogy kevesen legyenek. Minél kevesebb a szem, fül és száj, annál kevesebb lehet a kiszivárogtatás, és az ügyosztály létének tizennégy éve alatt – legalábbis tudomása szerint – egyszer sem sértették meg a titoktartást.

Elfordult a számítógéptől, és hátralökte a székét.

Az irodája egyszerű és kicsi volt. Semmi luxus – az ellenkezett volna a természetével. Megéhezett, mert a reggelit otthon kihagyta, amikor két órája fölébredt. Az étkezésekkel amúgy is egyre kevesebbet törődött. Részben az életvitele miatt, részben azért, mert nem szeretett főzni. Úgy döntött, hogy harap valamit a büfében. Irodai koszt, persze, de korgó gyomra már nem várhatott tovább. Majd talán délben kényezteti magát egy kis házon kívüli étkezéssel – roston sült hallal vagy valami hasonlóval.

Kilépett a védett irodából, és a felvonók felé indult. Az épület ötödik emeletét a belügyi részleg foglalta el az egészségügyi és humán szolgáltatások osztályával. A Magellán Ügyosztályt szándékosan eldugták közöttük – jellegtelen, nem feltűnő betűkkel írták ki, hogy IGAZSÁGÜGYI MINISZTÉRIUM JOGI FŐCSOPORT – Stephanie-nak kedvére volt ez a névtelenség.

Megérkezett a lift. Amikor az ajtaja kinyílt, hórihorgas, őszülő, kék szemű, nyugodt tekintetű férfi lépett ki belőle.

Edwin Davis.

Azonnal elmosolyodott.

– Stephanie! Éppen hozzád igyekeztem.

A nő agyában megszólalt a vészcsengő. Az elnök egyik helyettes tanácsadója. Itt, Georgiában. Váratlanul. Ez semmi jót nem jelenthet.

– És annyira feldob, hogy nem börtöncellában látlak! – mondta Davis.

Stephanie felidézte, hogy mikor találkoztak legutóbb váratlanul.

– Indulsz éppen valahová? – kérdezte a férfi.

– A büfébe.

– Veled tarthatok?

– Van választásom?

Davis elmosolyodott.

– Nem lesz az olyan borzasztó.

Lementek a második emeletre, és leültek egy asztalhoz. Stephanie narancslevet iszogatott, Davis pedig egy kis üveg ásványvizet. A nőnek elment az étvágya.

– Megmondanád, hogy öt nappal ezelőtt miért néztél meg egy vizsgálati jelentést a Blazek nevű tengeralattjáró elsüllyedéséről?

Stephanie igyekezett leplezni meglepetését, amiért a férfi ilyen jól értesült.

– Nem tudtam, hogy ez még a Fehér Házat is érdekli.

– Az titkos irat.

– Nem szegtem meg semmilyen törvényt.

– Elküldted Németországba. Cotton Malone-nak. Van fogalmad róla, hogy ezzel mit indítottál el?

A nő agyában már teljes erővel szólt a vészcsengő.

– Nagyon jó az információs hálózatod.

– Emiatt tudunk megmaradni.

– Cotton hozzáférhet a szigorúan titkos anyagokhoz is.

– Hozzáférhetett! Most már nyugdíjas.

Ez már felingerelte Stephanie-t.

– Ez csöppet sem zavart téged, amikor belerángattad abba a közép-ázsiai ügyletbe. Pedig az is szigorúan titkos volt. Akkor sem volt probléma, amikor az elnök belekeverte az aranygyapjas rend afférjába.

Davis sima arca aggodalmasan ráncolódott össze.

– Akkor te nem tudod, mi történt alig egy órával ezelőtt a Zugspitzénél, ugye?

Stephanie megrázta a fejét.

Davis mesélni kezdte, hogy egy férfi kizuhant a hegyi felvonó fülkéjéből, egy másik ugyanebből a kabinból kiugrott az egyik tartóoszlopra, és lemászott az acéllétrán, egy nőt pedig félig eszméletlen állapotban találtak ugyanebben a fülkében, amikor végre lehozták az állomásra. Ráadásul a kabin egyik ablakát átlőtték.

– Mit gondolsz, melyik férfi volt Cotton? – kérdezte Davis.

– Remélem az, amelyik elmenekült.

Davis bólintott.

– Megtalálták a holttestet. Nem Malone az.

– Honnan tudod mindezt?

– Átfésültettem a környéket.

Most már a nő is kíváncsi lett.

– Miért?

Davis kiitta a maradék vizet az üvegből.

– Mindig is furcsállottam, hogy Malone olyan hirtelen hagyta ott a Magellán Ügyosztályt. Tizenkét év után egyszer csak kiugrott.

– Hét ember halt meg mellette Mexikóvárosban, és ez megviselte. És a főnököd, az elnök engedte el. Viszonzott egy szívességet, ha jól emlékszem.

Úgy tűnt, Davis gondban van.

– A politika valutája. Az emberek azt hiszik, hogy a pénz működteti a rendszert. – Megrázta a fejét. – Pedig a szívességek. Ha adok egyet, akkor kapok is egyet.

Stephanie számára furcsának tűnt Davis hangszíne.

– Egy szívességet viszonoztam Malone-nak azzal, hogy elküldtem neki a jelentést. Az apjáról szeretne tudni…

– Nem a te dolgod.

A nő izgatottsága haragba csapott át.

– Azt hittem, az.

Stephanie is kiitta a narancsléjét, és megpróbálta elhessegetni a nyugtalanító gondolatok seregét.

– Már harmincnyolc év telt el azóta – mondta végül.

Davis a zsebébe nyúlt, és egy pendrive-ot rakott ki az asztalra.

– Olvastad a jelentést?

Stephanie megrázta a fejét.

– Nem is láttam. Az egyik ügynökömmel kézbesíttettem egy másolatot.

Davis a pendrive-ra mutatott.

– El kell olvasnod!

ÖT

A VIZSGÁLÓBIZOTTSÁG MEGÁLLAPÍTÁSAI

A BLAZEK TENGERALATTJÁRÓRÓL

MIUTÁN 1971 DECEMBERÉBEN még mindig nem sikerült rábukkanni a Blazek tengeralattjáróra, a vizsgálóbizottság a „mi történhetett?” helyett a „mi lenne, ha?” kérdésre összpontosított. Nem feledve, hogy semmilyen tárgyi bizonyítékuk nincs, a vizsgálat tudatosan törekedett arra, hogy a tragédia legvalószínűbb okának kiderítését ne befolyásolhassa bármilyen előzetes feltevés vagy előítélet. A feladatot nehezítette, hogy a tengeralattjárónak már maga a létezése is szigorúan titkos volt, úgyhogy a vizsgálatnak ügyelnie kellett arra is, hogy a jármű megléte és utolsó útjának eseményei változatlanul szigorú titokban maradjanak. A vizsgálóbizottság, miután számba vette az összes ismert tényt és körülményt a Blazek elvesztésével kapcsolatban, a következőket állapította meg:

TÉNYEK

1. A Blazek álnév. A vizsgálat tárgyául szolgáló tengeralattjáró valójában az NR–1A, amelyet 1969 májusában helyeztek üzembe. A jármű egyike annak a kettőnek, amelyet egy titkos program keretében építettek azzal a céllal, hogy növelni lehessen a merülés mélységét. Sem az NR–1-nek, sem az 1A-nak nincs hivatalos neve, de a tragédia és az elkerülhetetlen közfigyelem miatt kaptak egy-egy álnevet. Hivatalosan azonban a hajó NR–1A maradt. A nyilvánosság számára a Blazek egy fejlett technológiájú tengeralattjáró lesz, amelyet az Atlanti-óceán északi részén próbáltak ki tenger alatti mentésekre.

2. Az NR–1A-t ezerméteres merülésre építették. Az aktív szolgálat két éve alatt a szervizkönyvben rengeteg olyan bejegyzés található, amely sokféle mechanikus meghibásodásról szól. Ezek egyike sem minősült mérnöki hibának, csak a különleges forma és használat által kiváltott kockázatnak, ami pedig a merülési technikák továbbfejlesztéséből adódott. Az NR–1-nél hasonló hibák adódtak, ami a jelen vizsgálatot még sürgősebbé és fontosabbá teszi, hiszen ez a jármű jelenleg is szolgálatban van, így minden hibalehetőséget fel kell deríteni, és ki kell küszöbölni.

3. A fedélzeten található mini-atomreaktort egyedül a két NR osztályú tengeralattjáróhoz fejlesztették ki. Bár a reaktor forradalmian újszerű és ezért problémás, semmi jele nincs annak, hogy sugárzás lenne a hajó elsüllyedésének körzetében, ami azt jelenti, hogy a szerencsétlenséget nem a reaktor meghibásodása okozta. Ez a megállapítás természetesen nem zárja ki annak lehetőségét, hogy végzetes elektromos hiba is lehetett. Mindkét NR osztályú tengeralattjáróról több ízben jelentettek akkumulátorproblémákat.

4. Tizenegy ember szolgált az NR–1A fedélzetén, amikor elsüllyedt. Forrest Malone parancsnok; Beck Stvan, parancsnokhelyettes; Tim Morris, navigátorparancsnok-helyettes; Tom Flanders, kommunikációért felelős, 1. osztályú elektrotechnikus; Gordon Jackson, reaktorfelügyelő, 1. osztályú elektrotechnikus; George Turner reaktorvezérlő, 1. osztályú elektrotechnikus; Jeff Johnson 2. osztályú elektrotechnikus; Michael Fender belső kommunikációért felelős, 2. osztályú technikus; Mikey Blount szonárkezelő, 2. osztályú technikus; Bill Jenkins gépész, 2. osztályú elektrotechnikus; Doug Vaught gépész, reaktorkezelő, Dietz Oberhauser, tudományos munkatárs.

5. Az NR–1A hangjeleit Argentínában és Dél-Afrikában is vették. A különféle akusztikus jelek és állomások a következő oldalakon, „A hangjelek és események tényszerű felsorolása” című fejezetben olvashatók. A hangjelzésről több szakértő is azt állapította meg, hogy az hatalmas energia-kibocsátást jelzett, amelyben az alacsony frekvenciájú hangok domináltak, de észrevehető harmóniák nélkül. Egyik szakértő sem tudta megállapítani, hogy robbanásról vagy összeroppanásról lehetett-e szó.

6. Az NR–1A az Antarktisz jégtakarója alatt tevékenykedett. Útvonala és végső úti célja ismeretlen volt a flottaparancsnokság előtt, minthogy szigorúan titkos útról volt szó. E vizsgálatnál a vizsgálóbizottságot úgy tájékoztatták, hogy az NR–1A utolsó ismert helyzete a déli szélesség 73. fokánál és a nyugati hosszúság 15. fokánál volt, a Norvégia-foktól körülbelül 230 kilométerre, északra. Minthogy a hajó ilyen veszélyes és viszonylag ismeretlen vizeken járt, ez megnehezítette bármilyen tárgyi bizonyíték megtalálását. Mindeddig nem sikerült a tengeralattjáró nyomára bukkanni. Ráadásul az Antarktisz környékén a víz alatti akusztikus kutatás lehetőségei minimálisak.

7. Az NR–1-en elvégzett vizsgálatok – amelyeket abból a célból folytattak le, hogy esetleg meghatározhatók bizonyos közös mérnöki hibák a testvérhajóval – azt mutatták, hogy az akkumulátorok negatív sarkát az élettartam növelése érdekében higannyal itatták át. A higanyos foncsorozás tilos a merülő járműveknél. Nem ismeretes, hogy ebben az esetben miért szegték meg ezt a szabályt. De ha az elemek az NR–1A fedélzetén lángra kaptak, ahogyan ez a hajónaplók tanúsága szerint többször is megtörtént az NR–1-en és az 1A-n is, akkor az ebből következő higanygőz-kiáramlás végzetes lehetett. Természetesen nincs bizonyítékunk sem a tűzre, sem az akkumulátor elemeinek meghibásodására.

8. A Holden nevű tengeralattjárót Zachary Alexander parancsnok irányításával 1971. november 23-án vezényelték az NR–1A utolsó ismert tartózkodási helyéhez. A különlegesen kiképzett kutatócsoport azt jelentette, hogy az NR–1A legcsekélyebb nyomát sem találták. A kiterjedt szonárvizsgálatok semmilyen eredményt nem hoztak. Sugárzást nem észleltek. Valószínű, hogy egy nagyszabású kereső-mentő kutatás más eredményre jutott volna, de az NR–1A legénysége még útnak indulása előtt egy műveleti parancsot fogadott el írásban, amely azt tartalmazta, hogy katasztrófa esetén nem lesz hivatalos kutatás vagy mentés. A különleges akcióra a felhatalmazás egyenesen a haditengerészet főparancsnokától érkezett, szigorúan titkos jelzéssel. Az iratot a vizsgálóbizottság megtekintette.

VÉLEMÉNYEK

Az, hogy nem sikerült megtalálni az NR–1A-t, nem befolyásolja azt a kötelezettséget, hogy föl kell deríteni és ki kell javítani minden olyan gyakorlatot, körülményt vagy hiányosságot, amely fennállhatott, minthogy az NR–1 továbbra is szolgálatban van. A meglehetősen kevés rendelkezésre álló adat gondos mérlegelése után a vizsgálóbizottság arra a következtetésre jutott, hogy nincs bizonyíték arra, mi vagy milyen tényezők okozhatták az NR–1A elvesztését. Az egyértelmű, hogy bármi történt is, az katasztrofális volt, de a tengeralattjáró elszigetelt volta, útvonalának ismeretlensége, a kapcsolattartás és a szárazföldi segítség hiánya nem teszi lehetővé, hogy a vizsgálóbizottság merő találgatásoknál biztosabb eredményt fogalmazhasson meg.

RENDELKEZÉSEK

Részeként azoknak az erőfeszítéseknek, hogy további információkat szerezzünk e tragédia okairól, valamint hogy megelőzzük hasonló események bekövetkeztét az NR–1-gyel, szükséges az NR–1 újbóli gépészeti felülvizsgálata, ha lehetséges, akkor a legmodernebb ellenőrző módszerekkel. Az efféle vizsgálatnak az a célja, hogy kimutassa a lehetséges káros mechanizmusokat, hogy felmérje a másodlagos hatásokat, hogy felfedjen jelenleg ismeretlen adatokat, amelyek segíthetik a konstrukciós vagy kivitelezési hibák jövőbeni elkerülését, és hogy esetleg kideríthesse, mi történt valójában az NR–1A-val.

MALONE A SZOBÁJÁBAN ÜLT a Posthotelban. A második emeletről a kilátás nemcsak Garmischra nyílt, hanem az Alpok északi hegyeire is a legmagasabb csúccsal, a Zugspitzével együtt. De a távoli csúcs látványa ismét csak eszébe idézte, hogy mi történt két órával korábban.

Elolvasta a jelentést. Kétszer is.

A haditengerészetnél előírás, hogy azonnal fel kell állítani egy vizsgálóbizottságot, mihelyst bármilyen tengeri baleset történik. A bizottság tagjai főtisztek, és feladatuk az igazság kiderítése.

De ez a vizsgálat hazudott.

Az apja nem az Atlanti-óceán északi részén teljesített szolgálatot. A haditengerészet Blazek nevű tengeralattjárója nem is létezett. Az apja egy szupertitkos tengeralattjárón parancsnokolt az óceánon, isten tudja, milyen megbízatással.

Fölidézte magában az események után történteket.

Hajók kutatták át az Atlanti-óceán északi részét, de nem találtak semmilyen roncsot. Egyetlen jelentés sem utalt arra, hogy a Blazek, amelyet feltételezhetően nagy mélységekben végrehajtott mentési gyakorlaton teszteltek, felrobbant vagy összeroppant volna. Malone jól emlékezett rá, hogy az egyenruhás tiszt – nem egy altengernagy a tengeralattjáró-parancsnokságról, aki általában közli a hírt a hajóparancsnok feleségével, hanem egy kapitány a Pentagonból – azt mondta az anyjának: „az Atlanti-óceán északi részén voltak, négyszáz méteres mélységben.”

Vagy ő hazudott, vagy a haditengerészet hazudott neki. Nem is csoda, hogy a vizsgálati jelentés titkos maradt.

Amerikai atom-tengeralattjárók ritkán süllyednek el. Mindössze három ilyen eset volt 1945 óta. A Thresher a szivattyúk hibája miatt; a Scorpion egy kideríthetetlen robbanás miatt; és a Blazek ismeretlen okból. Pontosabban: az NR–1A ismeretlen okból.

Valamennyi sajtójelentés, amelyet Garyvel azon a nyáron végigböngészett, mind az Atlanti-óceán északi részéről szólt. Azt, hogy nem találtak roncsokat, egyrészt a mélységgel, másrészt a tengerfenék hasadékos voltával magyarázták. Sokat gondolkodott azóta is mindezen. A mélységben a víz ereje nyilván összetörte volna a hajótestet, elsodorta volna a darabokat, amelyek közül jó néhány biztosan a felszínre jutott volna. A haditengerészet hangok után is kutatott az óceán mélyén. A vizsgálati jelentés azt írta, hogy fogtak hangjeleket, de azok nem sok mindenre adtak magyarázatot, és túl keveset is hallottak a világnak azon a részén.

Az ördögbe is!

Ő szolgált a haditengerészetnél, önként lépett be, esküt tett, és meg is tartotta.

Ők viszont nem!

Ám amikor a tengeralattjáró elsüllyedt valahol az Antarktisznál, nem kutatta át a vidéket seregnyi hajó, nem kerestek hangokat a szonárral. Nem készült többkötetnyi jegyzőkönyv, vallomás, térkép, műszaki rajz, levél, fénykép és műveleti parancs. Mindössze egy nyamvadt hajó, háromnapos keresés, majd egy semmitmondó, négyoldalas jelentés.

A távolban megkondult egy harang.

Legszívesebben belevágott volna öklével a falba. De mire lenne az jó?

Inkább a mobiltelefonja után nyúlt.

HAT

Sterling Wilkerson kapitány kibámult a zúzmarás ablaküvegen a szemközti Posthotelra. Feltűnés nélkül meghúzódott a túlsó oldalon lévő gyorsétteremben. Az utcán az emberek jöttek-mentek, alaposan felöltözve a hideg és a folyamatosan hulló hó miatt.

Garmisch forgalmas utak és sétálóutcák bonyolult hálózatából állt. Az egész város olyannak tűnt, mintha a New York-i FAO Schwarz játékáruház kirakata lenne, a festett alpesi játékházak mélyen belesüppesztve a gyapjúaljzatba, teleszórva havat imitáló, csillogó flitterekkel. A turisták nyilván ezért a hangulatért meg a közeli sípályák miatt látogattak ide. Ő viszont Cotton Malone miatt jött, és végignézte, ahogy a Magellán Ügyosztály egykori ügynöke, jelenleg koppenhágai könyvkereskedő, megöl egy embert, aztán kiugrik a felvonó kabinjából, lemászik a földre, majd végül egy bérelt kocsival elhajt a helyszínről. Wilkerson követte, majd amikor Malone egyenesen a Posthotelhoz autózott, bement az épületbe, elfoglalta megfigyelőhelyét a szemben lévő oldalon, és élvezettel iszogatott egy sört várakozás közben.

Mindent tudott Cotton Malone-ról.

Georgiában született. Negyvennyolc éves. Egykori tengerésztiszt. A georgetowni jogi főiskolán végzett. Katonai legfőbb ügyészség. Az igazságügyi minisztérium ügynöke. Két éve belekeveredett egy lövöldözésbe Mexikóvárosban, ahol szolgálati ideje alatt negyedszer sebesült meg, és érezhetően elege lett. Idő előtti nyugdíjazását kérte, amit maga az elnök engedélyezett. Aztán kilépett a haditengerészettől, átköltözött Koppenhágába, ott nyitott antikvár könyvkereskedést.

Wilkerson mindezt értette.

De két dolgot nem.

Először is a Cotton nevet. Malone aktájából kiderült, hogy anyakönyvi neve Harold Earl. A szokatlan ragadványnév magyarázata viszont sehol sem szerepelt.

Másodszor meg azt, hogy miért ennyire fontos Malone-nak az apja. Pontosabban: az apja emléke. Az az ember már harmincnyolc éve meghalt!

Fontos mindez?

Nyilván, hiszen Malone megölt valakit, hogy megtarthassa azt, amit Stephanie Nelle-től kapott.

Kortyolt egyet a sörből.

Kint föltámadt a szél, és egyre jobban táncoltatta a hópihéket. Színpompás szán tűnt föl. Két délceg paripa húzta, az utasok vastag gyapjútakaróba burkolództak, a kocsis erősen markolta a kantárt.

Wilkerson megértette az olyan embereket, mint Cotton Malone.

Ő is sokban hasonlít hozzá.

Harmincegy évet szolgált a haditengerészetnél. Kevesen jutottak el a kapitányi rangig, még kevesebben ennél magasabbra, a tengernagyi szintig. Már tizenegy éve a tengerészeti hírszerzésnél dolgozott, az utóbbi hat évben külföldön, ahol a berlini iroda vezetőjévé küzdötte föl magát. Szolgálati lapja tele volt nehéz feladatok sikeres megoldásával. Az igaz, hogy sosem ugrott ki egy kabinból háromszáz méteres magasságban, de szembenézett már számos veszéllyel.

Az órájára pillantott. Négy húsz.

Az élet szép.

Tavalyi válása második feleségétől nem is került túl sokba. Különösebb csinnadratta nélkül távozott, ő meg fogyott vagy tíz kilót, aztán egy kis aranybarna festéket kevert a szőke hajába, amitől rögtön egy tízessel kevesebbnek látszott az ötvenhárom événél. A szeme is élénkebb lett, hála egy francia plasztikai sebésznek, aki eltüntette a ráncokat körülötte. Egy másik specialista fölöslegessé tette számára a szemüveget, egy táplálkozástudós barátja pedig megtanította arra, hogyan lehet vegetáriánusként is megtartani, sőt növelni az életerőt. Nagy orra, feszes arca, éles vonásai majd mind előnyére válnak, amikor végre a vezérkarba kerül.

Tengernagy.

Ez a célja.

Kétszer is mellőzték az előléptetéseknél. A haditengerészetnél általában ennyi lehetőség adódik. Langford Ramsey azonban ígért neki egy harmadik esélyt is.

Mobiltelefonja rezegni kezdett.

– Malone mostanra már elolvasta azt az anyagot – mondta egy hang, miután fölvette.

– Biztos, hogy már minden szót.

– Állítsa félre!

– A hozzá hasonló embereket nem lehet sürgetni – válaszolta Wilkerson.

– De lehet őket irányítani.

Kénytelen volt kimondani:

– Már vagy ezerkétszáz évet várt arra, hogy megtalálják.

– Akkor hát ne várassuk tovább!

STEPHANIE AZ ÍRÓASZTALÁNÁL ÜLT, és éppen végzett a Vizsgálóbizottság jelentésével.

– Szóval az egész ügy hamis?

Davis bólintott.

– Az a tengeralattjáró a közelében sem volt az Atlanti-óceán északi részének.

– Akkor mi az értelme mindennek?

– Rickover admirális két atom-tengeralattjárót építtetett. Egész vagyont fordíttatott erre a hidegháború legvadabb éveiben, és senki nem kérdőjelezte meg, minek költünk kétszázmillió dollárt arra, hogy egálba kerüljünk a szovjetekkel. Ő pedig lekerekítette a dolgokat. Nem a biztonság volt a legfőbb szempont, hanem az, hogy eredményeket érjenek el. Alig néhányan tudtak a tengeralattjárók létezéséről. Az NR–1A elsüllyedése azonban több szempontból is problémákat vetett föl. A két tengeralattjárónak már maga a létezése. A küldetésük. Rengeteg kellemetlen kérdést lehetne föltenni. Ezért a haditengerészet a nemzetbiztonság jelszava mögé bújt, és kitalált egy fedősztorit.

– Csak egyetlen hajót küldtek ki, hogy túlélők után kutasson?

Davis bólintott.

– Egyetértek veled, Stephanie. Malone-nak megvan a felhatalmazása arra, hogy ezt elolvassa. Csak az a kérdés: tényleg kellene is olvasnia?

A nő habozás nélkül válaszolt.

– Természetesen.

Stephanie visszaemlékezett arra, milyen fájdalmat okozott neki is, hogy megválaszolatlan kérdések merültek fel a férje öngyilkossága és a fia halála kapcsán. Malone segített, hogy mindkét esetet tisztázzák, és ez az oka, hogy lekötelezve érezte magát Malone-nak.

Megcsörrent a telefonja. Egyik munkatársa tájékoztatta, hogy Cotton Malone van a vonalban, és vele szeretne beszélni.

Meglepetten néztek egymásra Davisszel.

– Ne nézz így rám! – mondta Davis. – Nem én adtam neki azt a jelentést.

Stephanie fölvette a kagylót. A férfi a kihangosító gombjára mutatott. Stephanie-nak ez nem nagyon tetszett, de azért megnyomta a gombot, hogy Davis is hallja a beszélgetést.

– Stephanie, most csak annyit mondok, hogy nincs kedvem a hülyeségekhez.

– Én is üdvözöllek.

– Olvastad a jelentést, mielőtt elküldted nekem?

– Nem. – Ez volt az igazság.

– Már régóta barátok vagyunk. Nagyra értékelem, amit tettél. Szükségem lenne még valamire, de kérdések nélkül.

– Azt hittem, kvittek vagyunk – próbálkozott Stephanie.

– Akkor most majd én tartozom.

Stephanie már tudta, mit akar tőle a férfi.

– A haditengerészet egyik hajója – mondta Malone. – A Holden. 1971 novemberében az Antarktiszhoz vezényelték. Meg akarom tudni, hogy él-e még a kapitánya. A neve Zachary Alexander. Ha igen, akkor hol található? Ha már nem él, akkor valamelyik tisztjét szeretném fölkutatni.

– Gondolom, nem akarod elárulni, miért.

– Elolvastad már a jelentést? – kérdezte Malone.

– Miért kérded?

– Hallom a hangodon. Szóval tudod, hogy miért akarom tudni.

– Nemrég értesültem a Zugspitzénél történtekről. Ekkor határoztam el, hogy elolvasom az anyagot.

– Küldtél embereket a helyszínre?

– Én nem.

– Ha olvastad a jelentést, akkor tudod, hogy a szenátorok hazudtak. Egyszerűen otthagyták azt a tengeralattjárót. Az apám és az emberei ítéletnapig ülhettek volna ott arra várva, hogy megmentsék őket. Mert soha senki nem ment arra! Szeretném megtudni, hogy a haditengerészet miért tette ezt.

Hallani lehetett, hogy nagyon dühös. És Stephanie is az volt.

– Beszélni akarok egy vagy több tiszttel, akik a Holdenen szolgáltak – mondta Malone. – Találd meg őket nekem!

– Idejössz?

– Amint megtalálod őket.

Davis beleegyezése jeléül bólintott.

– Rendben. Fölkutatom őket.

Stephanie-nak kezdett elege lenni ebből a kitalálósdiból. Edwin Davis meghatározott céllal jött ide. Malone-t valószínűleg kijátszották. És mellesleg őt is!

– Még valami – mondta Malone. – Ha már úgyis tudsz a felvonós esetről. Annak a nőnek, aki ott várt rám, jól bevágtam a fejét az ablaküvegbe… de meg kellene találnom. Őrizetbe vették? Elengedték? Miért?

Davis hangtalanul formálta a szavakat az ajkával: majd visszahívod.

Na, ebből elég! Malone a barátja. Mellette állt, amikor nagy szüksége volt rá, úgyhogy most már legfőbb ideje, hogy elmondja neki, mi folyik itt – Edwin Davis meg tehet egy szívességet!

– Hagyd, mindegy! – szólalt meg hirtelen Malone.

– Hogyhogy?

– Éppen most akadtam a nőre.

HÉT

GARMISCH

MALONE A MÁSODIK EMELETI ABLAKNÁL ÁLLT, és a forgalmas utcát nézte. A nő a felvonóból! Panya! Nyugodtan sétál a McDonald’s melletti parkoló felé. A gyorsétterem tipikus bajor épületben bújt meg, és csak a sárga kapuszerű jelzés meg néhány ablakdekoráció árulta el, hogy ott van.

Malone elengedte a függönyzsinórt. Mit keres itt ez a nő? Talán megszökött? Vagy a rendőrség elengedte?

Fölkapta a dzsekijét meg a kesztyűjét, és zsebre vágta a nőtől elvett revolvert. Kilépett a szobából, és lement a földszintre, óvatosan, de látszólag ráérősen lépkedett.

Kint az idő olyan volt, mint egy hűtőszekrényben. Bérelt kocsija a szállodától alig néhány lépésnyire parkolt. Az utca másik oldalán meglátott egy sötét Peugeot-t. A nő afelé igyekezett. A kocsi láthatóan indulni készült, jobb oldali indexe már villogott.

Malone beugrott a kocsijába, hogy kövesse a nőt.

WILKERSON KIITTA A MARADÉK SÖRÉT. Látta, hogy megmozdul a függöny a második emeleten, amikor a felvonóbeli nő éppen elhalad a gyorsétterem előtt.

Tényleg minden az időzítésen múlik!

Azt hitte, Malone-t nem lehet irányítani.

De tévedett.

STEPHANIE-NAK ELEGE LETT.

– Ebben nem vagyok hajlandó részt venni – mondta Edwin Davisnek. – Visszahívom Cottont. Rúgass ki, mit bánom én!

– Nem hivatalos minőségemben vagyok itt.

A nő bizalmatlanul méregette.

– Az elnök nem tud róla?

A férfi megrázta a fejét.

– Ez most személyes ügy.

– Meg kell mondanod, miért.

Stephanie eddig csak egyszer került közvetlen munkakapcsolatba Davisszel, és a férfi akkor nem volt valami segítőkész, sőt egyenesen életveszélynek tette ki. Végül azonban rájött, hogy ez az ember egyáltalán nem őrült. Két doktori címe is van – az egyik amerikai történelemből, a másik nemzetközi kapcsolatokból –, ezenkívül kiváló szervező is. Mindig udvarias. Közvetlen. Hasonlóan magához Daniels elnökhöz. Rájött, hogy az emberek hajlamosak alábecsülni Davist, akárcsak ő korábban. Három miniszter is arra használta föl, hogy gatyába rázassa vele gyengélkedő tárcáját. Az utóbbi három évben a Fehér Házban dolgozott, az elnök stábjában.

Most viszont ez az ízig-vérig tisztviselő nyíltan megszegte a szabályokat.

– Azt hittem, én vagyok az egyetlen, aki a saját feje után megy – mondta a nő.

– Nem kellett volna eljuttatnod azt a jelentést Malone-hoz. De amikor megtudtam, hogy megtetted, elhatároztam, hogy segítséget kérek tőled.

– Mihez?

– Egy adósságom törlesztéséhez.

– Most tudod törleszteni? Hogy a Fehér Házban van hozzá hatalmad és hiteled?

– Valahogy úgy.

Stephanie sóhajtott.

– Mit akarsz, mit tegyek?

– Malone-nak igaza van. Meg kell tudnunk, mi történt a Holdennel, és ha a legénységből még életben van valaki, föl kell kutatnunk.

MALONE KÖVETTE A PEUGEOT-T. Az országút mindkét oldalán behavazott csíkokkal szabdalt, csipkés hegyvonulatok törtek a magasba. Északnak tartott, kifelé Garmischból, föl egy kanyargós úton. Magas, fekete törzsű fák álltak sűrűn mindenfelé. A festői látvány egyértelműen útikönyvekbe kívánkozott. Ezen a szélességi fokon télen nagyon gyorsan, már délután öt órára beesteledik.

Az utasülésről fölvett egy térképet, és belepillantva látta, hogy előttük egy alpesi völgy, az Ammergebirge fekszik, amely több kilométer hosszan húzódik a mintegy kétezer méteres Ettaler Mandl-hegy lábánál. Ennek közelében kisváros látszott a térképen. Amint a határába értek, a Peugeot lassított, ezért ő is.

Látta, hogy a követett kocsi hirtelen befordul egy kétemeletes, szimmetrikus, gótikus ablakú, fehér homlokzatú, hatalmas ház parkolójába. Az épület közepéből kupola emelkedett ki, két oldalán kis tornyokkal, amelyeknek megvilágított teteje rézből készült.

A ház előtti bronztáblán ez állt: ETTALI KOLOSTOR.

A nő kiszállt a kocsiból, és eltűnt egy boltíves bejáratban.

Malone leparkolt, és követte.

A levegő érezhetően hidegebb volt, mint Garmischban, egyértelműsítve, hogy magasabban vannak. Vastagabb kabátot kellett volna fölvennie, de azt utálta. Nevetséges a kémek unalomig ismert esőkabátos ábrázolása. Túl egysíkú. Kesztyűs kezét a dzsekije zsebébe süllyesztette, és megmarkolta a pisztolyt. Lába alatt ropogott a hó, amint a futballpálya nagyságú kolostor felé lépdelt a kövezett úton. Az út mellett több barokk stílusú épület emelkedett. A nő fölfelé igyekezett, egy templom ajtajához.

Jó néhányan mentek be a templomba, de sokan jöttek kifelé is.

Szaporázta a lépteit. A csöndben csak a fagyos talajhoz súrlódó cipőtalpak hangja és a távolból egy kakukk kiáltása hallatszott.

Belépett a templomba egy gótikus kapun, amely fölött bibliai jeleneteket ábrázoló timpanon volt. Tekintetét azonnal megragadták a kupola mennyországot ábrázoló freskói. A belső falak tele voltak stukkókkal, szobrocskákkal, angyalkákkal, bonyolult mintákkal, amelyeknek élénk arany, rózsaszín, szürke és zöld színei úgy vibráltak, mintha minden mozgásban lenne. Látott már cikornyás templomokat, némelyeket annyira túlzsúfolták, hogy maga a templom is elveszett benne, de ez nem olyan volt. Itt a dekorációt a művészet alá rendelték.

Bent kavargott a tömeg. Sokan a padsorokban ültek. A nő, akit követett, most tőle jobbra, tizenöt méternyire, a szószék mögött egy szobrokkal díszített másik timpanon felé igyekezett.

Belépett, és bezárta maga mögött a nehéz faajtót.

Malone megállt, hogy fölmérje a lehetőségeit.

Nem volt választása.

Az ajtóhoz ment, és megfogta a vaskilincset. A jobb keze továbbra is a pisztolyt szorongatta, de a fegyvert a zsebében tartotta.

Lenyomta a kilincset, és kinyitotta az ajtót.

Az eléje táruló szoba viszonylag kicsi volt, a boltozatos mennyezetet karcsú, fehér oszlopok tartották. A falon további díszítések pompáztak, de kevésbé élénk színűek. Valószínűleg ez a sekrestye. Néhány nagy szekrény és két asztal alkotta az egész berendezést. Az egyik asztal mögött két nő állt – a felvonós meg egy másik.

– Isten hozta, Herr Malone! – mondta ez utóbbi. – Már vártam.

NYOLC

MARYLAND

12 ÓRA 15 PERC

A HÁZ KIHALT VOLT, a környező erdőkben sem járt senki, de a szél továbbra is a nevét suttogta.

Ramsey.

Megállt.

Alig hallható hang volt ez, inkább suttogás, amit a szél sodort magával. Az egyik nyitott hátsó ajtón át ment be a házba, és egy tágas nappaliban állt, amelyben a bútorok poros, barna szövetanyaggal voltak letakarva. A túlsó oldali ablakokon át tágas mezőre látott. Lába továbbra is fázott, füle bedugult. Azt mondogatta magában, hogy nem is a nevét hallja.

Langford Ramsey.

Tényleg hang lenne, vagy csak a képzelete játszik vele ebben a kísérteties környezetben?

Miután a Kiwanisban fellépett, ide, a marylandi vidékre autózott. Nem viselt egyenruhát. A haditengerészet hírszerzésének fejeként nem kelthetett feltűnést, ezért mellőzte az uniformist és a szolgálati gépkocsivezetőt is. Kint, a fagyos földön semmi nem árulkodott arról, hogy bárki járt volna itt az utóbbi időben, bár a drótkerítés már régen megrozsdásodott és szétmállott. A házat ötletszerűen toldozgatva építették, több ablaka is be volt törve, a tetőn pedig egy elég nagy lyuk mutatta, hogy az épülettel régóta nem törődik senki. Valószínűleg még a tizenkilencedik században építették, gondolta, mert a stílusa erre utal. Akkoriban elegáns vidéki kúria lehetett, ma már viszont lassanként csak romhalmaz.

A szél továbbra is süvített. Az időjárás-jelentések végre arról szóltak, hogy a havazás kelet felé mozdult el. Lenézett a deszkapadlóra, hogy a vastag porban lát-e gyanús nyomokat, de csak a sajátjait látta.

Valami csattant a házban. Üveg tört össze? Fém ütődött fémnek? Nem tudta megmondani.

Elég ebből!

Kigombolta a kabátját, és elővett egy automata Walthert. Bal felé lopódzott. Az előtte nyíló folyosó sötétségbe burkolódzott, és ettől akarata ellenére végigfutott a hátán a hideg. Óvatosan araszolt előre, a folyosó végéig.

Megint hallotta a hangot. Valami kaparászást jobbról. Aztán újabb hang. Fém ütődött fémhez. A ház túlsó végében.

Úgy tűnik, nincs egyedül!

Visszaóvakodott az előtérbe, és úgy döntött, hogy egy hirtelen roham előnyhöz juttathatja, különösen azért, mert akárki van is ott, folyamatos kat-kat-kattal árulja el jelenlétét.

Mély lélegzetet vett, célzásra emelte a pisztolyt, aztán berontott a konyhába.

A pulton, tőle háromméternyire egy kutya kuporgott. Nagytestű keverék volt kerek füllel, homokszínű bundája a hátán sötétebb, lent világosabb, a nyakán fehér folt.

A kutya morogva nézte, kivillantotta szemfogát, hátsó lába megfeszült.

A ház első feléből ugatás hallatszott.

Két kutya van?

A pulton lévő leugrott, aztán villámgyorsan kirohant a nyitott konyhaajtón.

Ramsey a bejárathoz sietett, és azt látta, hogy a másik kutya éppen kiugrik az egyik betört ablakon.

Nagyot fújt.

Ramsey.

Úgy tűnt, mintha a szél megformálná a magánhangzókat és a mássalhangzókat is, és aztán beszélne. Nem tisztán és nem is hangosan. De azért hallhatóan.

Vagy mégsem?

Kényszerítette magát, hogy ne gondoljon efféle marhaságokra. Átment a nappalin, a folyosón, elhaladt több letakart bútorzatú szoba mellett, amelyekben a tapéta is egyre több helyütt vált már el a faltól. Az egyikben öreg zongora állt letakaratlanul. A falon a képek kísértetiesnek tűntek, minthogy valamennyit vászondarabbal takarták le. Megállt, hogy megnézze, mennyire értékesek – szépiarajzok voltak az amerikai polgárháború korából. Az egyik Monticellót ábrázolta, egy másik Mount Vernont, két korábbi amerikai elnök lakhelyét.

Az ebédlőben megállt, és maga elé képzelt fehér embereket, amint kétszáz évvel ezelőtt bifszteket és kuglófot tömnek magukba. Utána talán whiskyt szolgáltak föl szódával a nappaliban. Lehet, hogy bridzspartit is vívtak a parázstartó fémüst mellett, amelynek melege eukaliptuszillatot árasztott. Ramsey ősei persze eközben kint dideregtek a rabszolgák barakkjaiban.

Végignézett a hosszú folyosón. A végén nyíló szoba fölkeltette a figyelmét. Benyitott, de a deszkapadlót csak vastag porréteg fedte.

Megállt az előszoba végében, a bejáratnál.

Ennek a szobának a piszkos ablaküvegén is a kopár mezőre tekinthetett. A bútorokat, csakúgy, mint a többi helyiségben, itt is letakarták, kivéve egy íróasztalt. Kopott, régi ébenfa lapját vastag, szürkés porréteg fedte. Szarvasagancsok lógtak a falakon, és barnásszürke leplek takartak el könyvespolcoknak tűnő bútorokat. Por úszott a levegőben is.

Ramsey.

Ezt nem a szél súgta!

Bemérte a hang forrását, odaugrott az egyik székhez, lerántotta róla a leplet, újabb hatalmas porfelhőt keltve. A foszladozó kárpiton egy magnó hevert, a kazetta már a közepén járhatott.

Erősebben markolta a pisztolyát.

– Látom, megtalálta a kísértetemet – mondta egy hang.

Megpördült, és egy férfit látott az ajtóban. Alacsony, negyvenes, kerek képű, a bőre olyan sápadt, akár a hó. Vékony szálú, fekete tüskehajában már ezüstös csíkok fénylettek.

És mosolygott. Mint mindig.

– Mi szükség ezekre a színpadias dolgokra, Charlie? – kérdezte Ramsey, miközben eltette a revolverét.

– Sokkal viccesebb, mintha csak köszönnék, és kedvelem a kutyákat is. Úgy láttam, ők is szeretnek itt lenni.

Már tizenöt éve dolgoztak együtt, de még mindig nem tudta a fickó valódi nevét. Ő ifjabb Charles C. Smith néven ismerte, ahol a hangsúly az ifjabbon volt. Egyszer kérdezősködött idősebb Smith felől, és kapott egy félórás előadást a családi viszonyokról, ami valószínűleg egyetlen százalékában sem volt igaz.

– Kié ez a hely? – kérdezte Ramsey.

– Most az enyém. Egy hónapja vásároltam. Gondoltam, jó befektetés, ha majd vissza akarok vonulni vidékre. Arra gondoltam, hogy kipofozom egy kicsit, aztán kiadom. Bailey Mill kúriának fogom nevezni.

– Nem fizetek én eleget?

– Az embernek több lábon kell állnia, tengernagy úr. Nem szabad csupán egyetlen helyről érkező csekkre alapozni. Tőzsde, birtok, befektetés, ez a helyes fölkészülés az öregkorra.

– Egész vagyon lesz ezt rendbe hozni.

– Erről eszembe jut egy megjegyzés. Az üzemanyagárak váratlan emelkedése, a közlekedési költségek vártnál nagyobb növekedése, valamint a mindezeknél is váratlanabb és nagyobb emelkedés a rezsiköltségekben, nos, mindez együttesen a díjszabás csekély emelkedését is maga után vonja. Bár nagyon szeretnénk a költségeket alacsonyan tartani, természetesen ugyanolyan magas szintű szolgáltatások fenntartása mellett, a részvényeseink azt sürgetik, hogy tartsuk meg a korábbi profit mértékét.

– Kapja be, Charlie!

– Ráadásul ez a birtok egy vagyonba került nekem, úgyhogy több pénzre lesz szükségem.

Papíron Smith olyan alkalmazott volt, akit a tengerentúlon végrehajtott megbízások teljesítéséért fizettek, ahol az írott törvények meglehetősen szellősek és homályosak, különösen a Közel-Keleten és Közép-Ázsiában. Éppen ezért csöppet sem törődött azzal, hogy Smith mennyit számol fel.

– Küldje el a számlát. Most pedig figyeljen! Ideje akcióba lépni.

Örült, hogy az előkészítő munkálatokat sikerült mind elvégezni az utóbbi egy évben. Az iratok elkészültek. A terveket kidolgozta. Mindig is tudta, hogy eljön majd a megfelelő pillanat – azt nem, hogy pontosan mikor vagy hogyan, de azt igen, hogy eljön.

És el is jött.

– Kezdje a legfontosabbal, ahogyan megbeszéltük. Aztán menjen délre, hogy a másik kettőt is elintézze.

Smith úgy tett, mintha szalutálna.

– Úgy, úgy, Sparrow kapitány! Vitorlát bontunk, és megkeressük a legkedvezőbb szelet.

Nem vett tudomást az idétlenkedésről.

– Nincs kapcsolat közöttünk, amíg mindent el nem végzett. Méghozzá tisztán és nyomtalanul, Charlie! Érti? Nyomok nélkül!

– Garantált a teljesítés, különben visszakapja a pénzét. Legfőbb törekvésünk, hogy a vevő elégedett legyen.

Vannak, akik zenét szereznek, mások regényeket írnak, festenek, szobrászkodnak vagy rajzolnak. Smith gyilkolt, méghozzá páratlan tehetséggel. Ha Charlie Smith nem lenne ennyire jó, a legjobb gyilkos, akit valaha ismert, akkor már rég golyót eresztett volna ennek az idegesítő idiótának a fejébe.

Úgy döntött, hogy teljesen nyilvánvalóvá teszi, mekkora tétje van a megbízatásnak.

Előkapta a Walthert, felhúzta a kakasát, a csövét pedig Smith képébe nyomta. Csaknem tizenöt centivel magasabb volt, ezért fenyegetően föléje magasodott, és tagoltan ezt mondta:

– Ne szúrja el! Eddig hallgattam a badar fecsegését, de most… Ne! Szúrja! El!

Smith színlelt rémülettel tette föl a kezét.

– Kérem, Miss Scarlett, ne üssön meg! Kérem, ne üssön meg!

Éles, magas hangjával igyekezett utánozni Butterfly McQueent.

Ramsey nem szerette, ha a bőrszínével viccelődnek, ezért továbbra is tartotta a pisztolyt.

Smith fölnevetett.

– Ugyan, tengernagy úr, lazítson már!

Ramsey azon tűnődött, vajon mi hozhatja ki a sodrából ezt az embert? Visszatette a pisztolyt a kabátjába.

– Van egy kérdésem – mondta Smith. – Fontos. Ezt tényleg muszáj tudnom.

Ramsey várt.

– Bokszeralsó vagy hagyományos?

Na, ebből elég! Megfordult és kiment a szobából.

Smith megint nevetett.

– Ugyan már, tengernagy úr! Bokszer vagy hagyományos? Vagy maga is olyan, hogy szabadon lóbálja? A CNN szerint tíz százalékunk nem visel semmilyen alsógatyát. Itt vagyok például én. Én szabadon lóbálom.

Ramsey rezzenéstelen arccal haladt tovább.

– Az erő legyen magával, tengernagy úr! – harsogta Smith. – Egy jedi lovag sosem hibázik. És cseppet se féljen, mindannyian halottak lesznek, mielőtt kettőt pislantana.

KILENC

MALONE VILLÁMGYORSAN ÁTTEKINTETTE A SZOBÁT. Minden részlet fontos lehet! Jobbra egy nyitott ajtó megszólaltatta benne a vészcsengőt, különösen hogy mögötte sötétség ásított.

– Csak mi vagyunk itt – mondta a vendéglátója. Jól beszélt angolul, enyhe német akcentussal.

Intett, mire a felvonós nő peckesen Malone felé indult. Ahogy közeledett, megérintette a sebet az arcán, ahol ő megütötte.

– Egy nap talán megfizethetek ezért a simogatásért – mondta a férfinak.

– Azt hiszem, már meg is tette. Hiszen láthatóan rászedtek.

A nő elégedetten mosolygott, aztán kiment, és becsapta maga mögött az ajtót.

Malone a szobában maradó nőt nézte. Magas és formás volt, szőke haját karcsú nyaka tövéig növesztette. Semmi nem zavarta meg bőrének fényes rózsaszínét. Szeme tejeskávészínű volt, olyan árnyalatú, amilyennel eddig még sosem találkozott, és olyan erőt sugárzott, amely alól nehezen tudta kivonni magát az ember. Sárgásbarna, magas nyakú pulóvert, farmert és gyapjúblézert viselt.

Körülötte minden kiváltságokról és gondokról árulkodott.

Észbontóan nézett ki, és ezzel tisztában volt.

– Ki maga? – kérdezte Malone, és elővette a fegyvert.

– Biztosíthatom, hogy nem jelentek veszélyt. Sok fáradságomba került, hogy találkozzam magával.

– Ha nem bánja, a pisztollyal sokkal jobban érzem magam.

A nő vállat vont.

– Ha magának ez kell… Hogy válaszoljak a kérdésére, Dorothea Lindauer vagyok. A közelben lakom. A családom bajor, a Wittelsbachokig visszavezethetően. Méghozzá oberbayerek, felsőbajorok vagyunk, akik az Alpokhoz kötődnek. És ugyanígy kötődünk ehhez a kolostorhoz is. Olyannyira, hogy a bencések kiváltságokat is adtak nekünk.

– Például azt, hogy megölessen egy embert, aztán a tettest meg elcsalogassa a sekrestyébe?

Lindauer összehúzta a szemöldökét.

– Egyebek között. El kell ismernie, hogy ez meglehetősen nagy szabadság.

– Honnan tudta, hogy én ma azon a csúcson leszek?

– Vannak barátaim, akik tájékoztatnak.

– Ennél azért jobb választ kérek.

– Érdekel a Blazek tengeralattjáró sorsa. Én is meg akartam tudni, hogy valójában mi történt. Úgy tudom, már elolvasta a jelentést. Mondja, megtudott belőle valamit?

– Már megyek is – mondta Malone, és az ajtó felé fordult.

– Bennünk van valami közös.

Malone elindult kifelé.

– Mindkettőnknek azon a tengeralattjárón szolgált az apja.

STEPHANIE MEGNYOMOTT EGY GOMBOT a telefonján. Még mindig az irodájában volt Edwin Davisszel.

– A Fehér Ház az – mondta az asszisztense a hangszóróban.

Davis csendben maradt. Stephanie rögtön átkapcsolt.

– Úgy tűnik, megint nyakig benne vagyunk – harsogott egy hang a kagylóból, amelyet a nő tartott a kezében, meg a fülhallgatóból, amely Davisnél volt.

Danny Daniels elnök.

– És most mit követtem el? – kérdezte Stephanie.

– Stephanie, egyszerűbb lenne, ha rögtön a tárgyra térnénk.

Ez másik hang volt. Női. Diane McCoy. Egy másik helyettes nemzetbiztonsági tanácsadó. Edwin Davisszel egyenrangú, és nem igazán barátja Stephanie-nak.

– Miről van szó, Diane?

– Húsz perccel ezelőtt maga letöltött egy fájlt Zachary Alexander kapitányról, az amerikai haditengerészet nyugalmazott tisztjéről. Azt akarjuk tudni, hogy a tengerészeti kémelhárítás miért érdeklődik máris arról, hogy magának minek volt szüksége erre, és hogy néhány nappal ezelőtt miért engedélyezte egy titkosított irat lemásolását, ami egy harmincnyolc évvel ezelőtt elvesztett tengeralattjáróról szól.

– Azt hiszem, van ennél jobb kérdés is – mondta Stephanie. – Miért foglalkozik egyáltalán ezzel a tengerészeti elhárítás? Ez már régi történet.

– Ebben egyetértünk – mondta Daniels. – Én magam is szeretnék választ kapni erre a kérdésre. Megnéztem azt a legénységi aktát, amelyet maga is megkapott az imént, és abban nincs semmi. Alexander jó tiszt volt, aki leszolgálta a maga húsz évét, aztán nyugdíjba vonult.

– Elnök úr, ön miért folyik bele ebbe az ügybe?

– Mert Diane bejött az irodámba, és azt mondta, hogy fel kell hívnom magát.

Marhaság! Danny Danielsnek senki nem mondja meg, hogy mit tegyen. Három ciklusban volt már kormányzó, egy ciklusban pedig szenátor, aztán meg kétszer is sikerült megválasztatnia magát az Egyesült Államok elnökének. Nem félkegyelmű, még ha egyesek annak gondolják is.

– Bocsásson meg, elnök úr, de minden eddigi tapasztalatom azt bizonyítja, hogy ön mindig azt teszi, amit akar.

– Ez a vonzó ebben a munkakörben. No, mindegy, minthogy láthatóan nem akar válaszolni Diane kérdésére, akkor fölteszek én egyet. Tudja, hol van Edwin?

Davis némán nemet integetett.

– Eltűnt?

Daniels kuncogott.

– Maga jól megadta Brent Green szenátornak, és ezzel valószínűleg rajtam is sokat segített. Merészség. Az van magában, Stephanie. Most azonban gondban vagyunk. Edwin átveri magát. Valami személyes ügye van. Kivett néhány nap szabadságot, és tegnap elviharzott. Diane azt gyanítja, hogy magához ment.

– Még csak nem is kedvelem! Majdnem meghaltam miatta Velencében.

– A lenti kapu biztonsági berendezése – szólt közbe McCoy – arról tanúskodik, hogy most éppen a maguk épületében tartózkodik.

– Stephanie! – mondta Daniels. – Gyerekkoromban az egyik barátom azt mesélte a tanárnőjének, hogy az apjával elment horgászni, és egy órán belül fogtak egy harminckilós sügért. A tanárnő nem volt hülye, és azt mondta, hogy ez lehetetlen. Hogy megleckéztesse a barátomat, elmesélte neki, hogy egyszer meg egy medve jött elő az erdőből, és megtámadta őt, de a medvét elkergette egy kiskutya, mégpedig egyetlen vakkantással. „Elhiszed ezt?”, kérdezte a tanárnő. „Hát persze”, válaszolta a barátom, „hiszen az én kutyám volt az”.

Stephanie elmosolyodott.

– Edwin az én kutyám, Stephanie. Bármit tesz, az rögtön visszajut hozzám. Most pedig elég nagy szarban van. Tudna nekem segíteni ebben? Miért érdeklődik annyira Zachary Alexander kapitány után?

Elég! Már túl messze elment abban a hitben, hogy előbb Malone-nak, aztán meg Davisnek segít. Úgyhogy megmondta Danielsnek az igazat.

– Mert Edwin azt mondta, hogy tegyem meg.

Davis arcán kétségbeesés tükröződött.

– Hadd beszéljek vele! – mondta Daniels.

Stephanie átnyújtotta a kagylót.

TÍZ

MALONE SZEMBEFORDULT DOROTHEA LINDAUERRAL, és várta a magyarázatot.

– Apám, Dietz Oberhauser a Blazek fedélzetén volt, amikor a tengeralattjáró eltűnt.

Malone-nak feltűnt, hogy a nő mindig csak a tengeralattjáró hamis nevére hivatkozik. Ezek szerint nem tud sokat, vagy pedig megpróbálja megtéveszteni. Egy dolog azonban megütötte a fülét. A vizsgálati jelentés egy szakértő nevét is tartalmazta. Dietz Oberhauserét.

– Mit keresett ott az apja? – kérdezte.

A nő feszült arca kissé megenyhült, de igéző szeme változatlan erővel vonzotta a tekintetét. Kissé Cassiopeia Vittre emlékeztette, akihez ugyancsak köze volt.

– Az apám azért volt ott, hogy fölfedezze a civilizáció kezdeteit.

– Ez minden? Azt hittem, hogy valami fontosról volt szó.

– Értem én, Herr Malone, a humor eszköz arra, hogy lefegyverezzünk valakit. De az apám nem lehet viccelődés vagy gúny tárgya, és biztos vagyok benne, hogy a magáé sem.

Malone nem ijedt meg.

– Inkább válaszoljon a kérdésemre. Mit csinált ott az apja?

A harag pírja suhant át egy pillanatra a nő arcán, de aztán gyorsan el is tűnt.

– Nagyon komolyan beszélek. Azért ment, hogy megtalálja a civilizáció eredetét. Ezzel a kirakós játékkal foglalkozott egész életében.

– Nem szeretem, ha becsapnak. Ma meg kellett ölnöm egy embert maga miatt.

– Ő tehet róla. Túlbuzgó volt. Vagy alábecsülte magát. De ahogyan maga viselkedett, az megerősített mindent, amit magáról mondtak.

– Úgy tűnik, nagyon könnyedén veszi, ha megölnek valakit. Én nem.

– Pedig engem úgy tájékoztattak, hogy ez a tevékenység egyáltalán nem idegen magától.

– Megint csak a barátai informálták?

– Ők nagyon jól tájékozottak. – Lemutatott az asztalra. Malone már korábban észrevette, hogy egy nagyon régi könyv hever a hasadozott tölgylapon. – Maga könyvkereskedő. Vessen erre egy pillantást.

Malone közelebb lépett, és a zsebébe süllyesztette a pisztolyt. Úgy vélte, ha ez a nő meg akarta volna öletni, mostanra már halott lenne.

A könyv mintegy 15x20 centiméteres volt, és öt centi vastag. Analitikus emlékezete nyomban fölidézte, honnan származhat. Barna borjúbőr kötés. A betűk lenyomata színtelen. A hátsó lapja teljesen dísztelen, amiből pontosan meg lehet állapítani a korát. A középkor előtt készített könyveket egymásra fektetve tárolták, nem egymás mellé állítva, ezért az aljuk teljesen ép maradt.

Óvatosan kinyitotta a könyvet, és megvizsgálta a sötét, kopott pergamenlapokat. Különös rajzokat vett észre a szövegek mellett, ami egyébként valami számára teljesen ismeretlen nyelven íródott.

– Mi ez?

– Hadd válaszoljak erre azzal, hogy elmondom, mi történt innen északra, Aachen városában egy májusi vasárnapon, Krisztus után ezer évvel.

III. Ottó figyelte, ahogyan az utolsó akadály is elhárul császári sorsának beteljesedése elől. A királyi palota kápolnájának előterében állt. A szent épületet kétszáz évvel korábban építtette az az ember, akinek sírkamrájába ő most belépni készült.

– Készen vagyunk, felség – jelentette ki von Lomello.

A gróf volt az a kellemetlen ember, aki gondoskodott arról, hogy a dolgok rendben menjenek a királyi birtokokon, amikor a király távol van. Ottó esetében ez volt a szokásos állapot. Császárként sosem törődött a német erdőkkel, Aachen forrásaival, jeges teleivel és az udvariasság teljes hiányával. Jobban szerette Róma melegét és kulturáltságát.

A munkások kicipelték az utolsó kőlapmaradványokat is.

Nem tudták pontosan, hol kell majd ásniuk. A kriptát már régen befalazták, és semmi nem jelezte, hol van. Azért csinálták, hogy a benne nyugvót megóvják a vikingek dúlásától, és a terv bevált. Amikor a normannok 881-ben feldúlták a kápolnát, semmit sem találtak. De von Lomello már járt itt felderítő úton, mielőtt Ottó ideérkezett, és sikerült meghatároznia egy ígéretesnek tűnő helyet.

Számítása szerencsére bevált.

Ottónak nem volt ideje melléfogásokra.

Végtére is ez egy apokaliptikus év, egy új évezred kezdete, amikor sokan gondolják úgy, hogy Krisztus eljő, és ítélkezik.

A munkások igyekeztek. Két püspök csendben figyelt. A sírkamra, amelybe most alászállni készültek, 814. január 29-e óta nem volt nyitva. Azon a napon halt meg őfelsége, az Isten által megkoronázott nagy császár, Isten kegyelméből a Római Birodalom ura, a Frankföld és Lombardia királya. Aki bölcsebb volt a halandóknál, csodatévő, Jeruzsálem védelmezője, látnok, vasember és a püspökök püspöke. Egy költő azt írta, hogy senki sem lenne méltóbb a pápai süvegre, mint ő. Életében Carolusnak hívták. A Magnust először a hatalmas termete miatt csatolták a nevéhez, élete végére azonban már lelki nagyságát és tekintélyét is jelképezte. Leginkább azonban franciás nevén emlegették, ami a Carolus és a Magnus keveréke volt, és amit ekkor már mindenki csak halkan és fejét meghajtva mondott ki, szinte mintha Istenről szólna.

Charlemagne – Nagy Károly.

A munkások visszavonultak a padlón tátongó réstől, von Lomello pedig előrelépett, hogy megszemlélje munkájukat. Furcsa illat töltötte be az előteret – édeskés és dohos, együtt émelyítő. Ottó romlott hús, megsavanyodott tej és emberi ürülék keverékének érezte. Ez a szag egyértelmű volt. Régi. Olyan levegőé, amely nem emberi szemnek szánt dolgokat őriz.

Meggyújtottak egy fáklyát, amelyet az egyik munkás lenyújtott a nyílásba. Miután bólintott, kintről behoztak egy létrát.

Ma ünnepelték pünkösd napját, és a kápolnában korábban nyüzsögtek a hívek. Ottó zarándokúton volt. Régi barátja, Adalbert prágai püspök sírjától, Gnesenből érkezett, ahol császárként érsekség rangjára emelte a várost. Most pedig eljött, hogy megtekintse Nagy Károly földi maradványait.

– Én megyek be elsőnek – szólalt meg Ottó.

Még alig múlt húszéves, tiszteletet parancsoló magasságát germán király apjától és görög anyjától örökölte. Háromévesen koronázták a Német-római Birodalom császárává, és az első nyolc évben anyja gyámkodása mellett uralkodott, majd további három évig a nagyanyja gyámsága alatt. Az utóbbi hat évben viszont már önállóan. A Renovatio Imperii volt a célja, azazhogy visszaállítsa a keresztény Római Birodalmat a teutonokkal, latinokkal és szlávokkal, ahogyan az Nagy Károly idejében volt, amikor a császár a pápával együtt uralkodott. Ami a sírkamrában van, az segíthet abban, hogy álmai valóra váljanak.