Tove Alsterdal

Gyökerestül
kitépve

Fordította

PETRIKOVICS EDIT

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Tove Alsterdal: Rotvälta

Copyright © Tove Alsterdal 2020

Published by agreement with Ahlander Agency.

All rights reserved.

Gyökerestül kitépve © Partvonal Könyvkiadó, 2021

Magyar fordítás © Petrikovics Edit

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben,
sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Szerkesztő: Horváth Ágnes

Korrektor: Varga Virág

Borító: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Tóth Viktor

ISBN 978-615-6058-57-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

És máris ott tornyosult a Skuleberget monumentális sziluettje. A rablóhegy. A látómezője peremén egy benzinkút tűnt fel, majd újabb fenyőerdő következett. Már legalább kétszáz kilométer óta pisilnie kellett.

Lehajtott az egyik mellékútra, és kikászálódott a kocsiból az utat szegélyező vadvirágos árokszélre.

Az erdő felé fordulva könnyített magán.

Volt valami ismerős az illatokban. Az árok partján nyíló virágok. A harmatos fű és az esti levegő párája, a méter magasra nőtt réti boglárka, az erdei deréce és az erdei turbolya. Talán mezei komócsin is vegyült közéjük, a fene se tudta, csak felismerte az illatukat.

Az aszfalton megannyi göröngyöt hagyott hátra a téli fagy, lassan aszfaltnak aligha, legfeljebb kavicsos útnak nevezhető. Tudta, ha húsz-harminc kilométer múlva balra fordul, visszatérhet az E4-es útra – tényleg nem volt nagy kitérő. A táj megnyílt előtte, zöld dombok és hullámzó völgyek, akár egy meleg, gömbölyded női test lágy ívei. Láttukra valamiféle megnyugvás áradt szét benne.

Álmos gazdaságok és elhagyatott házak mellett hajtott el, a kis tó rezzenéstelen simaságú felületén az erdő tükörképe maga volt a feje tetejére állított rengeteg. Az egyforma fenyők katonás rendben sorakoztak. Egyszer régen az egyik hegyről lenézett az Ådalen-völgy végtelen erdeire, és megértette, hogy sohasem lesz végük.

Nem volt forgalom, amikor a bjärtråi kereszteződéshez ért. Azonnal felismerte a sárga faházat. Mostanra már csak építési hulladékot lehetett látni a kirakat poros üvegén át, a tábla azonban még ott lógott, jelezve, hogy itt egykor élelmiszerbolt kínálta a portékáit. Olofnak eszébe jutottak gyermekkora édességei, a gumicukorbékák és a sós medvecukor íze. Szándékosan rossz irányba fordult, folytatta az utat a szárazföld belseje felé. Még a reggelt megelőzve elérheti Stockholm északi határát, a főnök akkor még úgyis alszik, a kilométerórát vagy a pontos üzemanyag-fogyasztást pedig senki sem ellenőrizte. További öt kilométer ide vagy oda nem számít. Majd ráfogja a lakókocsikra és az útépítésekre, mindenki tudja, milyenek a svéd utak nyáron.

Az évnek ebben a szakában. Június végén.

Pontosan ez az illat, ez a fény, a szája kiszáradt, a lába elzsibbadt, minden idegszálával tudta, hogy pontosan ez az az időszak. Amikor az iskolaév véget ért, és a helyét átvette az unalom, a leghosszabb nappalok, amikor kibillent az időből. Olof emlékeiben mindez úgy élt, mint valami piszkosszürke félhomály, bár nyilván akkor is olyan ragyogóan világos volt, mint most, az örök nyári éjszaka, a sápadt éjféli órák, amikor a nap épp csak lebukik a horizont alá.

Olyan helyek mellett hajtott el, amiket már rég elfelejtett, legalábbis soha nem gondolt rájuk. Pedig mindvégig itt voltak. A nagy sárga ház, amelyet a családostul érkező nyaralók béreltek ki, akik sohasem engedték a gyerekeiket az országúton kerékpározni. Az amerikai ház a furcsa verandával és legelőkkel, ahonnan az ügetőlovak csoportosan összeverődve bámultak ki az útra. A fehér műanyagba burkolt szénabálák a réteken, amelyekre felmászva az ember eljátszhatta, hogy ő a mező ura, a bal oldalon pedig ott volt a csüngő ágú nyírfa, ahol most lassított és lehúzódott az útról. Hatalmasra nőtt. Az ágai mélyre hajlottak, élénkzöld lombja alatt ott rejtőztek a postaládák.

Gondolkodnia sem kellett, azonnal tudta, melyik az: a szürke műanyag a harmadik a sorban. Egy újság lógott ki belőle. Olof kipréselte magát a kocsiból, és odasétált, hogy elolvassa a postaládán álló nevet.

Hagström.

Elhessegette a szúnyogokat, és kihúzta a Tidningen Ångermanlandot. Az újság alatt még két másik is lapult összehajtogatva, ezért nem volt elég hely a postaládában. Egy hirdetés az optikai hálózat kiépítéséről, egy számla Kramfors község önkormányzatától. Valaki a mai napig ott élt, levelet és újságot kapott, fizetett a vízért és a szemétszállításért, vagy bármiről is küldték a számlát. Megborzongott, amikor elolvasta a címzett nevét.

Sven Hagström.

Mindent visszagyömöszölt a postaládába. Az autóban egy zacskó csokis kekszet halászott elő a padlón heverő táskából, csak hogy rághasson valamit. Felhajtott egy doboz energiaitalt, és lecsapta a szúnyogokat, amelyek kitartóan követték a kocsiba. Az egyik már teleszívta magát, vörös folt terült szét utána a bőrkárpiton. Olof egy darab vécépapírra köpött, és ledörzsölte a foltot. Azután lassan végiggurult a régi traktorúton. Az út közepén magasra nőtt fű a lökhárítót súrolta, az autó megdöccent egy-egy gödörben. Elhajtott Strinnevikék telke és a szürke pajta mellett, amelyből alig látszott valami a rengeteg zöld közepén. Legurult a dombon, azután egy újabb emelkedő következett, amelynek a tetején a fenyőerdő sötétje véget ért, a természet pedig kitárult a folyó és a szélesen elnyúló síkság felé. Olof nem mert odanézni. A piros házat épp csak a szeme sarkából látta. Az út végén megfordult, és lassan visszafelé hajtott.

Az ablakok körül erősen hámlott a festék. Nem látott autót, de az is lehet, hogy a garázsban állt. A fű magasra nőtt a fáskamra körül, vékony gallyak meredtek elő belőle, amelyekből rövid időn belül kusza bozótos nőhet. Olof maga sem tudta, miért számított másra, például hogy a ház helyén egy lakatlan romhalmaz lesz, vagy hogy eladták, és hosszú évek óta idegenek lakják.

Láthatóan nem így történt.

A szeméttároló mögött lefékezett, és leállította a motort. A gyep pitypangtól sárgállott. Eszébe jutott, milyen nehéz volt kihúzni őket a földből. Meg kellett szabadulni tőlük, mielőtt fehér labdává változnak, és a növény magjai szétszóródnak a szélben, ki kellett kapálni őket gyökerestül, hogy ne térjenek vissza. Az emlékeiben olyan kicsi volt a keze. Aztán széles mancsára nézett, amellyel ideje volt újra elfordítania az autó indítókulcsát.

A nap kibukkant a fenyők csúcsa fölött, sugarai elvakították, amint a visszapillantó tükörbe nézett. Olof behunyta a szemét. És ekkor megpillantotta maga előtt a lányt, vagy inkább a saját fejében, nem volt világos, hogy hol is van pontosan, de így látta őt újra meg újra, éjszakáról éjszakára az évek során, amikor nem sikerült elaludnia azonnal, merev részegen, a kimerültségtől félholtan, mindig így látta őt, ahogy besétál az erdőbe. Ki-be járkált a fejében. Olyan közel, nem messze innen, lent a folyónál.

Az a pillantás, amikor befordul az ösvényre. Tényleg rá mosolyog? Csak nem integet? Akkor gyerünk, Olof! Na, indulj már! Tényleg neki szólt?

A hangok mindenütt ott vannak körülötte, a feltuningolt mopedek benzinszaga és a cigarettafüst, amelyek távol tartják a szúnyogokat.

Szedd már össze magad, Olof, hiszen félig már megvan. Menj már utána! Lina nem csak úgy heccel. Gyerünk már, látod, hogy akarja. Mi van, talán buzi vagy? Buzi vagy, Olof? Csókolóztál már lánnyal, vagy csak az anyáddal smárolsz?

Gyerünk már, Olof! Még sosem csináltad, mi? Csak dugd a kezed gyorsan a pólója alá, ennyi az egész, fel kell izgatni őket, mielőtt idejük lenne túl sokat gondolkodni.

A hangjuk még a fülében visszhangzik, miközben végigmegy az ösvényen. A szoknya ott lobog előtte, a sárga kardigán megvillan az ágak közt.

Lina.

Bársonyosan sima karok, karcos, csalánillatú bozótos a vádlija körül, szúnyogfelhő és undok böglyök, a vér Lina karján, ahol Olof lecsapott egy böglyöt, puff, csak úgy, és a lány nevetése, köszönöm szépen, Olof, micsoda hős vagy. Az ajka egészen közel van. Elképzeli a puhaságát, akár a moha, nedves, egészen belesüpped, ahogy beszippantja. Be a nyelveddel, mielőtt a lány bármit is mondhatna, hallja a hangjukat, vannak, akik egész éjjel beszélgetni akarnak, ezzel vigyázz, mert végül a barátzónában ragadsz, úgyhogy gyorsan csúsztasd fel a kezed a melléhez, markold meg mindkét domborulatot, játszadozz velük, azt is szeretik, ha a mellbimbójukat szívogatod, csak csináld, és esküszöm, sínen leszel, de nem szabad hezitálni, a lányok megtanulták azt a baromságot, hogy nemet mondanak, és visszafogják magukat, még akkor is, ha nedvesek és teljesen be vannak indulva, de nem lehet csak úgy durr, be a farkadat, úgy kell csinálni, ahogy ők szeretik. Be az ujjadat, izgasd a punciját, aztán amikor bemelegszik, mehet a dolog teljes gázzal, világos?

Azután Olof fejjel a csalánba zuhan, a lány pedig ott tornyosul fölötte, ott van mindenhol.

Nem volt levegő a kocsiban, csak a fullasztó hőség, ki kellett szállnia. A reggeli köd vékony fátylat terített odalent az öbölre. A folyó túlpartján ott magasodtak az örök hegyek, a papírgyárból gőzoszlopok emelkedtek. A nyárfák levelei halkan zizegtek az alig érzékelhető szellőben, a poszméhek a csillagfürt és a margaréta körül zümmögtek.

Vinnyogás ütötte meg a fülét. Panaszos volt, egy sérült vagy boldogtalan állat nyüszítése.

A hang a házból szűrődött ki. Olof megpróbált csendben visszasurranni a néhány lépésnyire álló autóhoz, mielőtt a kutya észlelte volna a jelenlétét, ám ez lehetetlen volt egy akkora testtel, mint az övé; a fű és a gallyak minduntalan megreccsentek a súlya alatt. Hallotta, ahogy a saját nehézkes szuszogása elnyomja a rovarok zümmögését, akárcsak a kutya odabent, amely ekkor eszelős vonyításba kezdett. Üvöltve kapart, időről időre a falnak vagy egy ajtónak vetődött. A hang a vadászkutyák vad csaholását juttatta eszébe, ahogy a ketreceik rácsára vetették magukat, amikor a kis mellékutakon bicikliztek. És persze a rendőrkutyákat, amelyeket levittek a folyóhoz, hogy Lina nyomát keressék, s a távoli ugatásukat, amikor megtalálták a holmiját.

Tudta, vissza kellene szállnia a kocsiba, hogy elhajtson, mielőtt az öreg felébred, és meglátja, hogy valaki a kertben ólálkodik. Vajon előkapná a puskát, amelyet idővel Olof is használhatott volna, de soha nem lett elég idős ahhoz, hogy lőhessen vele? Bútorok és színek kavarogtak az emlékezetében, a zöldre festett lépcső, a virágmintás tapéta, a tetőtér ferde fala alatt álló ágy, amely egykor az övé volt.

Azután észrevette a ház homlokzatán csordogáló vizet. Az egyik cső szivárogna? És miért van bezárva a kutya? Lehetett hallani, hogy nem a bejárati ajtó mögötti előszobában ugat, ahogy az természetes lenne egy vadászkutya, sőt bármelyik kutya esetében, a hang távolabbról jött. Talán a folyosó túlsó végén nyíló konyhából. Olof lelki szemei előtt megjelent a világoskék falburkolat, a fehérre festett szekrényajtók sora és a takaréklángon rotyogó étel a tűzhelyen.

Végül arra a következtetésre jutott, hogy a kutya alighanem egyedül van. Nincs az az ember, aki ilyen mélyen képes aludni.

Eszébe jutott a kő, az a kerek a ház sarkánál. Amikor felemelte, néhány pincebogár mászott ki alóla. A kulcs még mindig ott volt.

Annyira remegett a keze, hogy alig talált bele a kulcslyukba. Olofnak nem volt joga kinyitni az ajtót. Tudnod kell, hogy mindenféle kapcsolatot visszautasítottak.

Amikor a ház jellegzetes szaga megcsapta az orrát, újra gyereknek érezte magát. A nagy bajuszú idős úr, egy száz évvel ezelőtti miniszterelnök, annak idején még lenézett rá a falon lógó festményről, mostanra egymás szemmagasságába kerültek, egyiküknek sem kellett se le-, se fölnéznie a másikra. És ott volt a párnázott pad, ahol levették a cipőjüket, és a rongyszőnyegek, amelyeket a nagyanyja szőtt. Alig lehetett őket észrevenni a rengeteg egymásra halmozott limlom, szerszám és eszköz között, amelyek csak egy keskeny ösvényt hagytak a folyosón. Az üres dobozokkal és palackokkal teli szatyrokról nem is beszélve. Az anyja soha nem engedte volna, hogy a ház ilyen állapotba kerüljön.

A karmok a fát kaparták és ütötték. Jól sejtette, a kutya valóban a konyhába volt bezárva. Egy seprűvel ékelték ki az ajtót. Senki sem bánhat így a kutyájával, ebben a fejében kavargó nyomasztó gondolatok közepette is biztos volt.

Elrántotta a seprűt, majd az ajtó fedezékébe bújva lenyomta a kilincset. A seprű még a kezében volt arra az esetre, ha meg kellene védenie magát a kutya fogsora ellen, az állat azonban fekete árnyként suhant el mellette, egyenesen ki a szabadba. Vizelet és ürülék bűze követte, szerencsétlen párának odabent kellett végeznie a szükségét.

Azután észrevette a fürdőszobából csordogáló vizet, ami behatolt az ajtó és a küszöb közé, eláztatta a nappali rongyszőnyegeit, s kanyargó folyókat meg kis tavakat formált a barna linóleumpadlón.

A fürdőszoba forgatható zárjában a belépni szándékozót figyelmeztető kis alátét fehér volt, és nem piros, mint amikor foglalt a helyiség. Olof megtanult bezárkózni a fürdőszobába a képregényeivel, az ember kénytelen erre vetemedni, amikor az idegesítő nővére az ajtó előtt óbégat, hogy be akar menni.

Kinyitotta az ajtót, mire a víz elárasztotta a cipőjét.

A kihömpölygő vízben egy szivacs lebegett, továbbá kosz, hajszálak és döglött legyek. A csíkos zuhanyfüggöny is be volt húzva. Amikor belépett a helyiségbe, Olof érezte, ahogy a hideg víz eláztatja a zokniját. Ennyit igazán megtehet, gondolta, elzárhatja a vizet, mielőtt eltűnik onnan, hogy a ház ne pusztuljon le teljesen. Félrehúzta a zuhanyfüggönyt.

Egy ember ült mögötte. Egy görnyedt test magába roskadva egy furcsa széken. Olof azonnal rájött, mit lát, de képtelen volt felfogni. Az öreg csak ült ott előrebukott vállal és fejjel, teljesen fehéren. A bőre ragyogott az ablakon bezúduló napfényben, szinte csillogott, akár egy hal pikkelyei. A haja nedves tincsekben tapadt a koponyájára. Olof kényszerítette magát, hogy még egy lépést tegyen a csapig, és a zuhany végre leállt.

Csak a saját reszelős légzését hallotta, és az ablaküveghez koppanó legyeket. Az utolsó vízcseppeket. Nem akart többet látni, de képtelen volt elfordítani a pillantását. A meztelen test vonzotta a tekintetét, nem eresztette. A bőre felpüffedt, valahogy lazának tűnt, a hátán zöldes foltok terjedtek szanaszét. Olof a mosdókagylóba kapaszkodva előrehajolt. A férfi szemét nem látta, ám az erős orr közepén egy jellegzetes dudor volt, egy jéglabdaütő által okozott fiatalkori sérülés emléke. Olof látta a péniszét, görbe volt, mint valami tekergőző féreg a lába között.

Azután a mosdókagyló kiszakadt a falból. Egy fülsiketítő robaj hallatszott, mintha maga a ház is leomlott volna, Olof pedig elvesztette az egyensúlyát. A víz szétfröccsent, beütötte a fejét a mosógépbe, megcsúszott, amikor talpra akart vergődni.

Végül négykézláb kúszott ki a fürdőszobából, és a folyosón felkászálódott.

Másra sem vágyott, csak hogy mielőbb eltűnjön a házból.

Becsapta maga mögött a bejárati ajtót, és kulcsra zárta. Visszatette a kulcsot a kő alá, és amilyen gyorsan csak tudott, az autóhoz ment, beindította a motort, majd tolatás közben beleütközött a szemetesbe.

Rengeteg idős ember hal meg így, próbálta nyugtatni magát, miközben az autó végre elhagyta az udvart. Érezte, hogy a szíve majd kiugrik a torkából. Szívrohamot vagy agyvérzést kapnak, azután összeesnek és meghalnak. A rendőrség nem foglalkozik velük. Sokan egyedül élnek, vannak, akikre csak évekkel később találnak rá.

De miért zárta be a kutyát?

Olof a fékre taposott. Ott állt az út közepén, közvetlenül előtte. Még tíz méter, és elgázolta volna azt az ostoba korcsot. Tátott szájából hosszan lógott a nyelve, bozontos volt, izgatott és koromfekete. Úgy nézett ki, mint valami vad erdei orgia gyümölcse. A feje egy labradoré, a szőre egy vad terrieré, a füle égnek meredt.

Olof felbőgette a motort. Az autót le kellett szállítania, egy gyönyörű Pontiac volt, elképesztő vétel, néhány óra múlva le kell parkolnia a főnök garázsa előtt, a kulcsot a szokásos helyen elrejtve.

A kutya egy tapodtat sem mozdult.

Olof tudta, ha dudál, a szomszédok meghallhatják és összekapcsolják a dolgokat, ezért inkább kiszállt, és megpróbálta elijeszteni. A kutya csak bámult rá.

– Tűnj már el az útból, te sátánfajzat! – sziszegte, és egy botot dobott az állat felé. A kutya elkapta a levegőben, odaszökkent hozzá és a lába elé ejtette, miközben az egész hátsó felét rázva csóválta a farkát, mintha az élet valami kicseszett játék volna. Olof olyan messzire hajította a botot az erdőbe, amennyire csak tudta. A kutya utánavetette magát az áfonyabokrokon keresztül. Éppen vissza akart szállni a kocsiba, amikor a háta mögül léptek csikorgását hallotta a kavicsokon.

– Pofás járgány! – kiáltotta egy hang. – Nem egészen olyan, mint amihez egy efféle porfészekben szokott az ember.

Egy férfi közeledett gyors és könnyed léptekkel. Hosszú szárú sortot, teniszpólót és fehér tornacipőt viselt. Megpaskolta a csomagtartó fekete fedelét, mintha egy ló fara volna.

– Jól tippelek, ha azt mondom, Trans Am, harmadik generáció?

Olof dermedten állt. Az egyik lába már az autóban volt, a másik még az úton.

– Öhm… nyolcvannyolcas – motyogta az orra alatt. – Stockholmba viszem. Upplands-Bróba. Azt akarta mondani, hogy siet, hogy indulnia kell, mielőtt teljesen beáll a forgalom, péntek volt, ráadásul Szent Iván-éj, minden irányban dugók lesznek, a tetejébe Hudiksvall és Gävle között útépítésekre és sávlezárásokra figyelmeztettek, de hiába próbálkozott, nem találta a szavakat. Időközben a kutya is visszatért a bottal, és most az orrával bökdöste a lábát.

– Akkor nem eladó?

– Nem az enyém. Én csak vezetem.

– És pont itt kötött ki?

A férfi mosolygott, Olof mégis érzékelte, mi rejlik a hangjában, a mosolya mögött. Volt ott valami más is.

– Csak vizelnem kellett.

– És ezt az utat választotta? Bocsánat a kérdezősködésért, de voltak korábban problémák errefelé, tolvajbandák fosztogatták a nyaralókat, a lenti szomszédnak például ellopták a fűnyíróját. Mindannyian igyekszünk nyitott szemmel járni. Kiszúrni az idegen autókat, meg effélék.

A kutya kiszagolta az élelmiszeres táskát, és megpróbált befurakodni az autóba Olof lábai között. Olofnak eszébe jutott a felfordulás a konyhában, a földön heverő dobozok és csomagolások, biztosan beverekedte magát a szekrényekbe, hogy valami ennivalót szerezzen.

Megmarkolta a grabancát, mire a kutya morogva szabadulni próbált.

– A magáé?

– Nem, én… Itt álldogált az úton.

– Várjunk csak, ez nem Sven Hagström kutyája? – A férfi megfordult és felnézett a házra, amely még mindig látható volt a lucfenyők között. – Otthon van?

Olof küzdött a szavakkal. Az igazsággal. A zuhany, amelyből egyre csak ömlött a víz, a szeme előtt feloldódó fehér bőr. A kulcs a kő alatt. Megköszörülte a torkát, és a kocsi ajtajába kapaszkodott.

– Sven meghalt. – Beszéd közben valami összeszorította a torkát, mint amikor csomót kötöttek egy kötélre, amelyet azután szorosra húztak. Muszáj mondania még valamit, mert a férfi ebben a pillanatban néhány lépést hátrált és a rendszámtáblára bámult, Olof pedig észrevette, hogy egy mobiltelefont szorongat a kezében.

– A kulcs a kő alatt volt – bökte ki végül. – Ki akartam engedni a kutyát… Csak arra jártam.

– És maga kicsoda? – A férfi maga elé tartotta a telefont. Kattanás hallatszott, azután még egy. A kocsit fényképezte vagy őt?

– Telefonálok – mondta a férfi. – Hívom a rendőrséget.

– Ő az apám. Sven Hagström.

A férfi lenézett a kutyára, majd ismét Olofra. Pillantása a rétegek alá fúródott, amelyekké Olof vált.

– Olof? Te Olof Hagström vagy?

– Telefonálni akartam, de…

– Engem Patrik Nydalennek hívnak – mondta a férfi, és hátrált még néhány lépést. – Lehet, hogy nem is emlékszel rám, Tryggve és Mejan fia vagyok onnan fentről. – Azzal az út felé mutatott, a gazdaság irányába, amely fent volt az erdőben. Olof nem látta, de tudta, hogy egy tisztáson terül el, ahová egy motoros szán nyomvonala vezet fel. – Nem állítom, hogy emlékszem rád, csak öt-hat éves lehettem, amikor…

A beálló csendben Olof szinte látta, ahogy a gondolatok egymást kergetik a férfi szőke fejében, a szeme rebbenését, ahogy visszatérnek az emlékek. Mindaz, amit az évek során elmondtak neki.

– Talán neked kellene elmondanod a központnak, hogy mi történt – folytatta. – Most hívom a számot, és átadom neked a telefont, oké? – A férfi amennyire csak tudta, kinyújtotta a karját, hogy ne kerüljön túl közel Olofhoz. – Ez a magántelefonom. A munkahelyi készülékem is nálam van, mindig magamnál hordom.

A kutya most már bent volt a kocsiban, orrát mélyen a táskába fúrta.

– Vagy felhívhatom őket én is – mondta Patrik Nydalen, és újra hátrálni kezdett.

Olof a vezetőülésre ereszkedett. Rémlett neki, hogy volt néhány kisgyermek odafent a Nydalen-tanyán. Mintha nyulaik is lettek volna. Egy ketrecben a ház mögött. Olof egy nyári éjszakán odalopakodott, és pitypanglevelekkel csalogatta ki az összeset. Talán a róka kapta el őket.

De az is lehet, hogy végre szabadon élhettek.

A Szent Iván-éj talán az év legrosszabb napja volt a munkahelyén, olyan szép hagyományokkal, mint a zöld ágakkal díszített májusfa állítása, valamint kevésbé szépekkel, mint a folyamatos vedelés és a legvilágosabb svéd éjszakákon elkövetett súlyos testi sértés és szexuális visszaélés.

Eira Sjödin önként jelentkezett szolgálatra. Végül is voltak olyanok, például a gyerekesek, akiknek nagyobb szükségük volt arra, hogy szabadságot vegyenek ki.

– Máris elmégy? – Az anyja követte a folyosóra. A keze megrebbent, és véletlenszerűen összeszedegette, ami a folyosó komódján hevert.

– Dolgozom, anya, már mondtam. Nem láttad valahol a kocsikulcsomat?

– Mikor jössz újra?

Az egyik kezében a cipőkanál, a másikban egy pár kesztyű.

– Ma este, de csak későn.

– Nem kell folyton ideszaladgálnod, biztosan van más dolgod is.

– Most itt lakom, anya, emlékszel?

Már csak a kocsikulcs volt hátra, amelyhez Kerstin Sjödin állítása szerint hozzá sem ért – „ne ismételgesd már, hogy elfelejtettem, amikor tisztán emlékszem, hogy hozzá sem értem”. Eira végül a saját nadrágzsebében bukkant rá.

Egy simogatás az arcán.

– Holnap ünnepelünk, anya, heringgel és szamócával.

– És egy kis itókával.

– És egy kis itókával, igen.

Tizennégy fok, vékony felhőtakaró. Az előrejelzés napsütést ígért Norrland középső részére, csodálatos időjárást a délutáni lerészegedéshez. A tömény italokat már garantáltan behűtötték a kempingekben, továbbá az összes házban, amelyek mellett elhajtott Lundéban, Frånőben és Gudmunråban, a nyaralókban, ahová az emberek generációk óta visszajártak.

A kramforsi rendőrség parkolója félig üres volt. A bevethető rendvédelmi erők nagyobb részét az esti műszakra tartalékolták.

Az előtérben Eira az egyik fiatal kollégába botlott.

– Kivonulunk – mondta a fiatalember. – Holtan találtak egy idős férfit Kungsängenben, és elég gyanúsak a körülmények.

– Úgy érted, Kungsgårdenben?

– Öhm… Igen, nem ezt mondtam?

Eira a srác mellkasán lévő névtáblára pillantott. A múlt héten találkozott már vele, de eddig még nem dolgoztak ugyanabban a műszakban.

– Egy idősebb férfi, úgy tűnik, összeesett a zuhany alatt – folytatta a fiatalember, miközben az umeåi irányítóközpont jelentésének sorait böngészte. – A fia találta meg, az egyik szomszéd telefonált.

– Nekem ez szimpla egészségügyi esetnek, természetes halálnak tűnik – állapította meg Eira. – Miért kell kimennünk?

– Annyira azért nem egyértelműek a körülmények. A fia szemlátomást le akart lépni a helyszínről.

Eira besietett, hogy átöltözzön. August Engelhardt, így hívták a srácot. Egy újabb frissen végzett újonc, oldalt felnyírt, felül hátranyalt haj, kisportolt test, talán egy nappal lehet több huszonhétnél. A tévésorozatok éveken keresztül együtt dolgozó rendőrei egyre inkább egy letűnt korszak fantázialényeinek tűntek Eira számára.

A valóságban a végzősök amint kiléptek az umeåi rendőrtiszti főiskola kapuján, szinte azon nyomban összeverekedtek az ottani posztokért. Olyan, kevéssé vonzó körzetekhez pályáztak, mint Kramfors, kizárólag abból a megfontolásból, hogy bekerüljön valami az önéletrajzukba. Új munkahelyükön legfeljebb fél évig maradtak, vállalva, hogy minden hétvégén hazavezetnek kétszázötven kilométert, amíg csak rá nem akadnak valami vonzóbb ajánlatra a kávézóktól és vegán éttermektől hemzsegő megyeszékhelyen.

Ez a kölyök csupán abban különbözött a többiektől, hogy a Södertörni Főiskolán tanult. A kramforsiak csak nagyon ritkán kaptak valakit Stockholmból.

– A barátnőm is ott él – mesélte a fiatal rendőrtiszt, miközben keresztülhajtottak Nylandon. Eira a bíróság épületének négyzet alakú tornyára pillantott, ahol a négy égtáj felé néző óralapokon különböző időpontokban álltak meg a mutatók. De legalább naponta nyolcszor a nylandi pontos időt mutatták. – Vettünk egy lakást, én azonban inkább a belvárosban szeretnék dolgozni – folytatta August. – Hogy biciklivel járhassak a munkahelyemre, meg ilyenek. Hogy ne dobjon meg senki kővel, amikor kiszállok az autóból. Arra gondoltam, egy ideig akár vidéken is dolgozhatom, amíg nem adódik valami jobb lehetőség.

– És különben is nyugisabb itt, nem igaz?

– Végül is igen.

A srác nem vette észre a kolléganője hangjában megbújó szarkazmust. Eira a diploma megszerzése után négy évig Stockholmban dolgozott, Västerortban, és romantikus emlékeket dédelgetett azokból az időkből, amikor folyamatosan ugrásra kész férfi munkatársak hada vette körül. Ha erősítést kért, perceken belül ott voltak.

Eira áthajtott a Hammar hídon, és lekanyarodott Kungsgården felé. A folyónak ez az oldala az Ådalen-völgy azon része volt, ahol hagyományosan mezőgazdasággal foglalkoztak. Azon kapta magát, hogy egyfolytában azt a dombot keresi, amelyen az oszlop emelkedett. Az apja hosszú évekkel ezelőtt mutatta meg neki, hol állt az ország legészakibb királyi birtoka a tizennegyedik században, amikor a tengerszint hat méterrel magasabb volt, a körülötte lévő dombok pedig szigetek. Néha sikerült észrevennie az oszlopot, máskor viszont a tájba olvadt, ahogy most is. Eddig, és egy fikarcnyival sem tovább terjedt a svéd királyi hatalom, Ångermanland elöljárója ugyanis a király karjának meghosszabbításaként működött.

Ettől a területtől északra azonban a vadon és a szabadság volt az úr.

A történet már a nyelve hegyén volt, de még időben visszafogta magát. Épp elég, hogy harminckét évesen folyton az idősebb rendőr szerepébe kényszerül, más sem hiányzott, mint hogy olyanná váljon, aki minden egyes kőről és oszlopról ősrégi történetekkel traktál másokat.

Az apja Svédország középpontját is megmutatta neki Ytterhogdalban, bár egyesek megátalkodottan azt állították, hogy a középpont valójában Kårbölében található.

Az út szélén postaládák tűntek fel, mire Eira egy éles kanyart követően lefékezett a kavicsban.

Volt valami azon a helyen, amitől nyomban ismerős érzés fogta el. Egy erdei földút, olyan, mint több száz másik, égnek meredő gyomokkal a közepén. Egyenetlen keréknyomok keményre tömörödött agyagból és kavicsból – hosszú idővel ezelőtt jöttek létre kilapított fenyőtobozokból és tavalyi levelekből. Egy jellegtelen épület bukkant elő a fák között megbújva, egy régi pajta maradványa az erdő szélén.

Nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy gyerekkorában egyszer biciklizett errefelé valamelyik barátnőjével, valószínűleg Stinával. Eira évek óta nem gondolt a lányra, de most mintha újra mellette lett volna. A feszült csend, amikor felfelé tekertek a csaknem áthatolhatatlan erdőben, a kifulladó lélegzetük, hogy tilosban járnak.

– Nem értettem jól a nevet – mondta a kollégájának. – Hogy is hívják a pasast?

– Patrik Nydalen. – August a mobiljába merülve keresgélt. – Ő telefonált. Az elhunyt neve meg Sven Hagström.

Ott, az első lucfenyők mögött rejtették el a kerékpárokat. Magas és terebélyes fák, erdős terület, amelyet soha nem tisztítottak meg. A szinte kibírhatatlan feszültség, a torkában dobogó szíve.

– És a fiút? – kérdezte visszafojtott lélegzettel. – Aki el akart menekülni a helyszínről?

– Igen, mi is volt a neve? Itt kell lennie valahol… vagyis nincs itt.

Eira a kormányra csapott. Egyszer, majd még egyszer.

– Miért nem tűnt fel senkinek? Senki nem emlékszik már semmire?

– Sajnálom, de elvesztettem a fonalat. Mire kellene emlékeznem?

– Nem neked, tisztában vagyok vele, hogy te új vagy, nem tudhatsz semmit. – Eira elindult, végtelenül lassan gurulva, miközben a valamiféle ősi és baljós félhomályba burkolózó fenyőerdő közelebb kúszott. A mellette ülő srác valószínűleg még pelenkában gőgicsélt, amikor az a dolog történt. Norrlandban néhány éven keresztül az umeåi regionális irányítóközpont, az RLC kezelte az összes kékfényes ügyet. Nem számíthatott arra, hogy néhány másodperc alatt olyan eseteket rántsanak elő az emlékezetükből, amelyek több mint húsz évvel ezelőtt történtek Ångermanlandban.

Már csak azért sem, mert a fiú nevét soha nem hozták nyilvánosságra.

– Persze ez még nem jelent semmit – jegyezte meg.

– Micsoda? Mi nem jelent semmit? – értetlenkedett August.

Eira az erdő felé pillantott. Mohával borított hatalmas sziklák, áfonyabozót, Stinával itt lopakodtak összegörnyedve a ház felé vezető ösvényeken. A fenyők alatt osontak, hogy megnézzék az épületet. Hogy lássák, hol lakik egy ilyen ember.

Évek kergették egymást a fejében, gyors számítást végzett. Huszonhárom évvel ezelőtt történt. Olof Hagström harminchét éves, és ha a jelentés helytálló, akkor most valahol ennek a dombnak a tetején dekkol.

Eira elkerült egy kátyút, helyette egy kőnek ütközött.

– Olof Hagström súlyos bűncselekményt követett el sok évvel ezelőtt – mondta. – Bűnösnek vallotta magát nemi erőszakban és emberölésben.

– Micsoda? – képedt el August Engelhardt. – Tehát most töltötte le a büntetését? Ezt tényleg látnunk kellett volna az RLC-n.

– Nincs benne a nyilvántartásban, ugyanis soha nem ítélték el. Még csak vádat sem emeltek ellene. A nevét sehol sem hozták nyilvánosságra, akkoriban a sajtó nem csinált ilyesmit.

– Mégis mikor volt ez? A kőkorszakban? – méltatlankodott August.

– Kiskorú volt – adta meg a magyarázatot Eira. – Csak tizennégy éves.

A nyomozást lezárták és titkosították, de persze Ådalenben és nagy valószínűséggel egészen Höga Kustenig, sőt Sollefteå jelentős részén is mindenki tudta, kinek a fia volt a letartóztatott „tizennégy éves”, ahogy a sajtó nevezte. Az ügyet felderítették és ezzel megoldották, kész, vége. A gyerekek újra kint játszhattak. Egy lucfenyő alatt guggolva kémkedhettek azon a helyen, ahol a fiú élt, most, hogy végre elküldték a településről. Szemügyre vehették a kertben napozó nővérét, a keresztvázas kerékpárt, amely biztosan a srácé volt, egy gyilkos ablakát. Mindazt, ami odabent történhetett.

– Gondolj csak bele, pontosan úgy néz ki, mint bármelyik másik ház.

Eira behajtott az udvarra, és leparkolt.

A több ezer szerény rönkház egyike, amelyek a szél és az eső szorgos munkája nyomán, valamint az itt, az erdőkben szükséges energia hiánya miatt lassan az enyészetté váltak, a megszürkült vörös szín, a ház sarkain lepergő fehér festék.

– Talán nincs is köze a jelenlegi ügyhöz – tette hozzá. – Könnyen lehet, hogy természetes halálról van szó.

A kavicsos út túloldalán lévő kőrakásnál kisebb csoportra lett figyelmes. Egy harminc körüli, kellemes külsejű fiatal pár, akik az öltözékük alapján a környéken nyaraltak: túlságosan fehér és túlságosan drága ruhákat viseltek. A nő egy kövön ült, a férfi pedig olyan közel állt hozzá, amiből egyértelműen kiderült: bensőséges kapcsolatban vannak egymással. Néhány méterre tőlük idősebb, gyapjúpulóvert és lógó ülepű nadrágot viselő, zömök férfi toporgott, láthatóan kényelmetlenül érezte magát. Egyértelműen helyi lakos volt.

Előttük, a garázs előtti felhajtón egy hivalkodó, fekete amerikai autó parkolt. A vezetőülésben nagydarab férfi ült hátradőlve. Úgy tűnt, mintha aludna.

– Ezt aztán nem siették el.

A fehér ruhás férfi kivált a csoportból, üdvözölte őket, és kezet nyújtva bemutatkozott. Patrik Nydalen, ő értesítette a rendőrséget. Eirának nem kellett megkérnie, hogy mondjon el mindent újra részletesen, a férfi magától megtette.

A szomszédban laktak ezen a nyáron, Patrik felfelé mutatott az úton, ott nőtt fel, de nem ismerte közelebbről Hagströmöt. Ahogy a felesége sem. Sofi Nydalen felemelkedett az alkalmi ülőalkalmatosságként használt szikláról. Keskeny kéz, nyugtalan mosoly.

Az idősebb szomszéd megrázta a fejét. Nem ismerte jól Sven Hagströmöt, nem igazán. Váltottak pár szót, ha összefutottak a postaládáknál, mindketten segítettek tisztán tartani az utat télen.

Ahogy az a szomszédok közt lenni szokott.

Eira jegyzetelt, és látta, hogy August is ezt teszi.

– Azt hiszem, sokkos állapotban van – intett Patrik Nydalen az amerikai autóban ülő férfi felé. – Bár ki ne lenne a helyében, ha igaz, amit mond.

Először fel sem ismerte Olof Hagströmöt, alig emlékezett rá. Még jó, hogy olyan korán, a nagy forgalom előtt el akart indulni, hogy kocogjon egyet, és hogy egyúttal az újságot is behozza, a Dagens Nyhetert, a nyárra átirányították ide az előfizetésüket. Különben ki tudja, mi történt volna.

Megkérte Olof Hagströmöt, hogy tolasson vissza és várja meg, amíg megérkezik a rendőrség.

– Az igazat megvallva elég kellemetlen érzés volt itt ácsorogni, de a telefonban azt kérték, hogy várjak, így ezt tettem. Még ha nagyon sokáig tartott is. – Patrik az órájára pillantva egyértelművé tette, hogy mit gondol a rendőrség lassúságáról.

Eira elmesélhette volna neki, hogy mindössze két járőrkocsijuk van egy olyan körzetben, amely a parttól a hegyekig terjedő területet öleli fel, Härnosand déli részétől Jämtland megye határáig. Beszélhetett volna a megtett kilométerekről és arról, hogy az éppen akkor ünnepelt Szent Iván-éj az év egyetlen olyan napja, amikor helikopter állomásozott Härnösandon, mert földrajzilag képtelenség volt egyszerre kivonulni egy Junselében és egy Norrfällsvikenben rendezett buli helyszínére.

– Tehát egyikük sem járt bent a házban? – kérdezte ehelyett.

– Nem.

Felesége, Sofi, később csatlakozott földet seprő nyári ruhájában, kávét és szendvicset hozott a várakozó Patriknak, aki sosem reggelizett futás előtt. A kiejtéséből hiányoztak a férjénél még felfedezhető ångermanlandi dallam maradványai. Stockholmból származott, de bevallása szerint imádta ezt a tájat. Nem félt a csendtől és az elszigeteltségtől, mindkettőt szerette. Szinte az egész nyarat itt töltötték, azon a kis tanyán, ahol Patrik felnőtt, semmi különös, ugyanakkor hihetetlenül autentikus hely. Az apósáék fittek és egészségesek voltak, és a nyári hónapokban beköltöztek a régi sütőházba, hogy helyet biztosítsanak számukra. Ők éppen lementek a gyerekekkel fürdeni a partra, hála istennek. Sofi megfogta a férje kezét.

Az idősebb férfinak, akit Kjell Strinneviknek hívtak, és az országúthoz legközelebb eső házban lakott, már tegnap feltűnt, hogy Hagström nem vette ki az újságot a postaládájából. Ennél többet nem tudott mondani. Egész héten nem látta az öreget, amennyire vissza tudott emlékezni, de egyébként sem volt az a függöny mögül leskelődő típus, elég volt neki a maga baja.

– Maga pedig Veine Sjödin lánya Lundéból, igaz? Igen, az a hír járta, hogy rendőr lett. – Kjell Strinnevik szeme rosszallón összeszűkült, bár láthatóan le is nyűgözte a találkozás.

Eira megkérte fiatal kollégáját, hogy vegye fel az adataikat. Nem azért, mert ez szükségszerűen az ő feladata, hanem azért, mert Olof Hagström kihallgatása fontosabb volt, és egy tapasztaltabb rendőrt igényelt.

A benne élő kilencéves lány egyetértett ezzel.

A kocsi felé sétált. Egy 1988-as évjáratú Pontiac Firebird Trans Amhez, ahogy Patrik Nydalentől megtudta, akinek a hangja lassan elhalkult, ahogy Eira átvágott a gyepen.

– Kicsit furcsa, hogy autókról beszélt, amikor épp akkor találta holtan az apját, de ki tudja, más hogyan reagálna ebben a helyzetben. Nekem jó a kapcsolatom a szüleimmel, az én apám sosem feküdhetett volna a…

A kert elhanyagolt volt, de nem lehetett ráfogni, hogy a növényzet túlságosan elburjánzott, a fű sárgán kókadozott a kora nyári aszály miatt. Valaki egészen a közelmúltig gondozta. Egy-két éve adhatta fel.

A kocsiban felbukkant egy fekete kutya, mancsával az ablakhoz támaszkodott és ugatni kezdett. A férfi felnézett.

– Olof Hagström?

Szemmagasságban tartotta az igazolványát. Eira Sjödin rendőrasszisztens, Kramfors, Dél-Ångermanland körzet.

A férfi karja súlyosnak tűnt, miközben letekerte az ablakot.

– El tudná mondani, mi történt? – kérdezte Eira.

– Csak ült ott.

– A zuhany alatt?

– Mm. – Olof Hagström lenézett a kutyára, amely egy szakadt hamburgeres zacskóban turkált a padlón. Eirának hegyeznie kellett a fülét, hogy hallja, amit mond. Hogy mentőt akart hívni. Gyenge idefent a térerő. Nem állt szándékában elmenekülni, csak le akart menni az úthoz.

– Az apja egyedül élt?

– Nem tudom. A kutya az övé volt.

Talán a szag miatt émelygett, egy olyan ember testszagától, aki jó ideje nem zuhanyozott, vagy a mocskos kutyáétól, amely az imént még a padlón szétszórt ételmaradékokban turkált, netán annak a puszta gondolatától, hogy az évek és a zsírrétegek alatt egy olyan férfi rejtőzik, aki megerőszakolt egy tizenhat éves lányt, majd miután egy fűzfavesszővel megfojtotta, a testét a folyóba dobta.

Hogy azután az áramlat a Balti-tenger végtelenségébe és a feledésbe sodorja.

Eira felegyenesedett, és jegyzetelt.

– Mikor látta utoljára az apját?

– Nagyon régen.

– Beteg volt esetleg?

– Nem beszéltünk egymással… Semmit sem tudok róla.

A férfi apró szeme belesüppedt kerek arcába. Amikor Eirára nézett, tekintete valahol a nő álla alatt pihent. Eirát zavarta, hogy a pillantás eszébe juttatta a mellét.

– Be kell mennünk a házba – mondta. – Nyitva van az ajtó?

Gyorsan hátralépett, amikor a kocsi ajtaja kivágódott. A kollégája érzékelte a mozgást, és egy pillanat alatt mellette termett, Olof Hagström azonban nem szállt ki az autóból. Csak félig kihajolt, hogy megmutassa a kulcs helyét.

Egy kerek kő a lépcsőfeljáró mellett, amely különbözött az összes többi kőtől. Eira gumikesztyűt húzott. Ugyanolyan nyomorúságos rejtekhely volt, mint egy virágcserép a verandán, vagy egy kitaposott papucs. Az emberek tényleg azt hiszik, hogy a betörők komplett idióták, amiben egyébként volt is némi igazság.

– Mit gondolsz a pasasról? – kérdezte a kollégája halkan.

– Még nem gondolok róla semmit – felelte Eira, és kinyitotta az ajtót.

– Ó, hogy az a… – August eltakarta a száját a kezével, amikor beléptek. A ház átható kutyaürülékszagban úszott. Nem volt több légy a szokásosnál, csak rettenetesen sok szemét a folyosón egészen a nappaliig, újságokkal és üvegekkel teli szatyrok, fűkaszák és sövényvágók, bádogedények és egyéb felhalmozott lomok.

Eira a száján keresztül szedte a levegőt; rosszabbat is látott már. Valakit egyszer fél év után találtak meg. Erőszakra számított, amikor rendőr lett, nem a magányra. A valóság a húsába hasított. Ehhez hasonló nyaralók, ahol úgy ért véget az élet, hogy az eltávozottra jó ideig senki sem nyitotta rá az ajtót. Tett néhány lépést a konyhába, ügyelt, hová teszi a lábát. A kutya a saját ürülékében tapicskolt. A padlót széttépett, összerágott élelmiszer-csomagolások borították.

Eira azt kívánta, bárcsak az a fajta rendőr volna, aki egy helyszínt alaposan szemügyre véve ösztönösen tudja, mi történt ott, de ő nem ilyen volt. Neki az alaposság volt az erőssége, arra támaszkodott. Megfigyelés, dokumentálás, az egyes részletek összeillesztése.

A bögre fenekére száradt kávémaradvány. Egy üres tányér, rajta egy szendvics morzsái. A konyhaasztalon széthajtogatott újságra hétfői dátumot nyomtattak. Az négy nappal ezelőtt volt. Az utolsó cikk, amelyet Sven Hagström olvasott, a környékbeli nyaralókban történt betörésekről szólt. Alighanem néhány helyi drogos követte el a bűncselekményeket, akikről történetesen tudta, hogy hamarosan újra szabadlábra kerültek, ahogy azt is, hogy az eltulajdonított holmit valószínűleg egy Lo közeli fészerben rejtették el, miközben a média a Balti-tenger túlpartjáról származó rablóbandákról spekulált.

August Engelhardt a nyomában topogott, ahogy továbbindultak a fürdőszoba felé. Majd megszokod, gondolta Eira, gyorsabban, mint hinnéd.

A nyitott ajtó előtt kisebb tó gyűlt össze.

Volt valami leírhatatlanul szomorú az eléjük táruló látványban. Az idős férfi olyan védtelennek tűnt összeroskadt meztelenségében. Fehér bőre a márványra emlékeztetett.

Mielőtt Eira tavaly télen visszaköltözött Ådalenbe, látott valakit, aki két hete feküdt egy blackebergi lakás fürdőkádjában. A holttest bőre lemállott, amikor a technikusok hozzáértek.

– Nem kellene megvárnunk az orvost? – szólalt meg August a háta mögött.

Eira nem vette a fáradságot, hogy válaszoljon. Na, mégis mit gondolsz? Ha meg kellene várnunk az orvost, ha nem az lenne a feladatunk, hogy felmérjük, mi történhetett, mégis mi a fenéért hajolnék egy olyan ember arcába, aki napok óta halott? Érezni lehetett a lassan felemelkedő gőzt, a rothadást, amely felgyorsult, amikor a vizet elzárták.

Eira óvatosan megfordította a széket. Az a fajta acélból és műanyagból készült ülőalkalmatosság volt, amilyeneket a kórházakban használtak olyan betegek fürdetésekor, akiknél fennállt annak a veszélye, hogy elesnek a zuhany alatt. A férfi feneke a nyitott ülésbe süppedt.

Félig leguggolt a test előtt, így láthatóvá vált a férfi hasa és a mellkasa. Nem látott vért, bár a seb meglehetősen mély volt. Egy vágás a has felső részén. Tisztán megfigyelhette a seb széleit és a benne lévő szövetek egy részét.

Kissé megszédült, amikor újra felegyenesedett.

– Mit gondolsz? – kérdezte a kollégája, amikor újra a nappaliban álltak.

– Egyetlen seb – válaszolta Eira –, amennyire láttam.

– Úgy érted, profi csinálta?

– Talán.

Eira szemügyre vette a bejárati ajtót. Nem voltak rajta sérülések.

– Olyasvalaki lehetett, akit ismert? – kérdezte August, aki háttal állt az ablaknak, amelyből a felhajtón parkoló amerikai autóra nyílt kilátás. – Valaki, aki egyszerűen csak besétált a házba. Láthatóan nincs jele erőszakos behatolásnak, de talán tudhatta, hol van a kulcs.

– Ha hétfőn történt – mondta Eira –, akkor reggel még kiment az újságért. Lehet, hogy a bejárati ajtót nyitva hagyta. A fürdőszoba ajtaját pedig könnyen ki lehet nyitni egy késsel vagy csavarhúzóval, ha esetleg magára zárta. De miért zárta volna, ha egyszer egyedül élt?

– A rohadt életbe!

August keresztülcsörtetett a folyosón, majd kirontott a házból. Eira a verandán érte utol. Olof Hagström már nem ült az autóban. A vezetőoldali ajtó tárva-nyitva állt.

– Nem láttam az ablakon keresztül – zihálta a fiatal kolléga. – Csak azt, hogy az autó üres. Nem juthatott messzire azzal a fizikummal.

Nem azt mondták a szomszédoknak, hogy menjenek haza? Ha így is volt, Kjell Strinnevik nemigen hallgatott rájuk, aminek most örülhettek. Ott állt az úton. Az erdőre mutatott, a folyó irányába.

– Hová ment?

– Azt mondta, pisálnia kell.

Mindkét oldalról körbejárták a házat. Olof Hagströmnek nyomát sem látták. Egy szikla meredeken lejtett lefelé, az erdő sűrű és világoszöld volt, fiatal fák a húsz évvel ezelőtti erdőirtás után, talán málnabokrok és erdei deréce. Eira erősítést kért, miközben a leggyorsabb útvonalon csúszkáltak lefelé a kőtörmelékek és a bozótos között.

– Az én hibám – lihegte Eira. – Nem ítéltem olyannak a helyzetet, hogy fennállhat a szökés veszélye.

– Ha el akart volna menekülni, miért várt meg bennünket?

Eira káromkodott, amikor egy kidőlt fa ágai felhasították a lábszárát.

– Üdv a valóságban! – szűrte a fogai között. – Itt nem mindennek van értelme.

Először a kutyát vették észre a nyírfaliget mögül, a vízben állt, néhány méterre tőlük. Azután a férfit. Mozdulatlanul ült egy farönkön a folyóparton. A fiatal kolléga keresztülgázolt Eira előtt a méter magas csalánon. Néhány sirály rikoltozva felröppent.

– Meg kell kérnünk, hogy jöjjön velünk – mondta August Engelhardt.

Olof Hagström üres tekintettel meredt a folyóra. Az ég tükörképe apró szilánkokra tört, amikor egy széllökés elsuhant felette.

– Mindig ide volt kihúzva a csónak – szólalt meg. – De úgy látszik, elvitték.

Tartalom

Gyökerestül kitépve – részlet