Elrabolt

Hamupipőke

A.Zavarelli

A.Zavarelli – Elrabolt Hamupipőke

A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A.Zavarelli – Stealing Cinderella

Copyright © 2016 by A.Zavarelli

All rights reserved.

Hungarian edition ©Book Dreams Kiadó 2023

Hungarian translation ©Fazakas Emese

Minden jog fenntartva!

Szöveget gondozta: Masiko Fable

Borító: MSE design, Fazakas Emese

Kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635862269

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást!

Prológus

Ella

– Hová megyünk, papa?

Megszorítja a kezemet, miközben egy nyüzsgő londoni utcán sétálunk. Körülöttünk minden ismeretlen, a szagok, a hangok. Egy emeletes busz suhan el mellettünk, és egy csapat magassarkút viselő nő siet, hogy elérjék. Anglia annyira különbözik attól a kis franciaországi falutól, ahonnan származom. Minden részletet magamba akarok szívni, amíg lehet.

– Megígértem, hogy felfedezzük a várost – mosolyog rám. – Most már itt vagyunk, úgyhogy fedezzük fel.

– Későre jár. – Narcissa a szemöldökét összeráncolva az órájára pillant. – És hosszú az út vissza Kentbe. Hamarosan hívnunk kellene a sofőrt.

– Ahh, de én elküldtem a sofőrt ma estére – kacsint rám apám huncutul válasz közben. – Ella vonattal akar utazni.

– Vonattal? – kiáltják a mostohatestvéreim egyhangúan. – Ez csak valami vicc lehet.

Bár úgy tűnik, hogy nincs meg bennük ugyanaz a kalandvágy, nem tudom nem csodálni a lányokat, ahogy mindenféle okot felvetnek, amiért el kellene kerülnünk a vonatot. Előkelő brit akcentusukkal és elegáns piros ruháikkal a tévében látható párizsi divathölgyekre emlékeztetnek.

Magnolia haja hosszú és sötét, míg Laviniáé szőke, mint az enyém. De az övék ellentéte az én vad fürtjeimnek azzal, hogy selymes folyóként árad kecses válluk felett. A bőrük világos és sima. Narcissa ragaszkodik hozzá, hogy kerüljék a napsütést, így óvják a bőrüket. Könnyű észrevenni, hogy az anyjukra hasonlítanak, akiről már eldöntöttem, hogy a legszebb mind közül. Még lenyűgözőbb, mint az apám által nézett régi francia filmek színésznői.

Narcissa magas és karcsú, olyan kecses, amilyet én csak remélhetek, és gyakran azon kapom magam, hogy az akcentusát utánzom, amikor nincs a közelben. Nem nehéz megérteni, hogy apám miért szeretett bele. Valahányszor ránéz, a szemei ragyognak a csodálattól. És valahányszor rám néz, a szemei fekete tócsává válnak, én pedig visszahúzódom egy láthatatlan burokba.

– Henri – duzzog Narcissa. – A vonat mocskos. Olyan szép volt az este a városban. Ne rontsuk el ezzel a butasággal.

Apám lenéz rám, és a mosoly lassan lehervad az arcomról. Tényleg vonatra akarok szállni, de a mostohaanyámat is boldoggá akarom tenni, mert úgy tűnik, mintha soha nem sikerülne.

Amikor apám elköltöztetett minket az egyetlen faluból, amit valaha ismertem, hogy Narcissával és a lányaival közös otthont teremtsünk, azt mondta, ez lesz az eddigi legnagyobb kalandunk. De eddig még nem sikerült megtalálnom a helyem a családban.

Narcissa a háztartásunk királynője, aki vásárolgat és csinosítgatja magát, hogy mindig szép maradjon. Apám pedig a király, mert ő keresi a pénzt, hogy eltartson minket. Magnolia és Lavinia egyértelműen hercegnők a pazar ruhatárukkal és a nagyravágyó törekvéseikkel. De ha rólam van szó, semmi sem tesz engem különlegessé vagy figyelemre méltóvá, és őszintén szólva, nem is tudom, hová tartozom.

– Ez csak egy vonatút – erősködik apám, és sürget minket előre. – Egy kis kaland mindannyiunknak jót fog tenni.

Apám háta mögött Narcissa jeges tekintete rám siklik, és a hideg kiráz tőle. Figyelmemet a járdára fordítom, és a repedésekre összpontosítok, miközben továbbsétálunk. Kebab és forró sült krumpli szaga terjeng a levegőben, és bár épp most ettünk, a gyomrom még többre vágyik. Egyszer én is ki akarom próbálni azokat az éttermeket. Ahogy közelebb érünk a vasútállomáshoz, ezek a szagok eltűnnek, és csend telepszik a társaságra, miközben apám a jegypénztárhoz, majd a peronhoz irányít minket.

– Fagyos itt a levegő – siránkozik Lavinia. – Kint kell várnunk?

– Biztos vagy benne, hogy egyáltalán jön vonat ilyen későn? – Narcissa bizonytalanul néz körbe az üres peronon.

Az ezt követő beszélgetés elhalványul, miközben az Overground térképét tanulmányozom, és kipipálom az összes helyet, ahol meg fogunk állni a Cranbrook felé vezető úton. Jóleső borzongás fut végig az ereimen, amikor belegondolok, milyen lesz a vonat belseje. Talán olyan, mint apám egyik régi filmjében, ahol mindenki díszes ruhában van, a férfiak aktatáskát cipelnek, a nők pedig vicces kalapokat viselnek. Apának és nekem soha nem volt okunk arra, hogy vonatra szálljunk Franciaországban, de most, hogy Angliában élünk, megígérte, hogy gyakran fogunk vonattal járni, hogy megnézzük a környékbeli helyeket.

Papa hangja visszakúszik a tudatomba, amint mellém lép, és már épp azon vagyok, hogy rámutassak néhány megállóra, amikor megragad a karomnál fogva, és maga mögé tessékel. A szívem őrülten kalapál, amikor érzem a remegést a markában. Ösztönösen tudom, hogy valami nincs rendben. Még mielőtt visszazökkennék, minden egyszerre zúdul rám, mint a rádió sztatikus zöreje.

– Csak add ide a pénztárcádat és az ékszereket, máris elmegyünk.

– Papa? – A karja mögül kukucskálok ki, aztán megdermedek, amikor a tekintetem a két férfira vetődik, akik előhúzott késekkel állnak előttünk.

– Tessék, itt van. – Apám előhalássza a pénztárcáját a nadrágjából, és eléjük dobja.

– Az órát is. – Az egyik fickó a pengéjével apám csuklójára mutat. – És hölgyeim, bármelyik pillanatban elkezdhetik levenni az ékszereket.

– Az eljegyzési gyűrűmet ne! – tiltakozik Narcissa, miközben apámat bámulja.

– Semmi baj – nyugtatja meg papa. – Csak add oda a férfiaknak, amit akarnak, és már mehetnek is tovább.

Lavinia és Magnolia könnyeket hullatnak, miközben az egymáshoz illő arany karkötőiket a peronon felhalmozódó kupacba dobják. Narcissa is hasonlóan könnyes szemmel helyezi gyűrűjét apám tárcájára.

– Na, a kislány. – Az egyik férfi felénk lép, és apám visszalök.

– Nincs nála semmi. Odaadtuk, amink van, most pedig kérem, menjenek el.

– Nem hiszem. – Az ijesztő külsejű idegen oldalra billenti a fejét, és engem méreget. – Majd megnézzük a saját szemünkkel.

Apám hátralök a hideg fémkerítésnek, a testével védve engem, miközben kétségbeesetten dugdosom a nyakláncomat a ruhám gallérja alá, remélve, hogy nem veszik észre. Ez volt az utolsó ajándék, amit anyámtól kaptam, és tudom, hogy ezt próbálja megvédeni. De ahogy a lépteik a betonhoz csapódnak, arra gondolok, hogy talán nincs is más választásom.

Mielőtt meghozhatnám a végső döntést, mindkét férfi egyszerre ugrik előre, és elrántják apámat. Ő nem adja fel harc nélkül, és amikor az egyik férfit leüti, a másik egyenesen a torkának lendül.

Papa köhögve és zihálva hátratántorodik, miközben kezét a torkához szorítja. Egy sikoly hasít a levegőbe, amikor a járdára hanyatlik, és az agyamnak egy másodpercbe telik, mire megértem, mi az a bíborvörös folyadék az ujjain.

– Papa! – Térdre rogyok és felé kúszom, a rémület vibrál az egész testemben.

A végtagjaim túl merevek, és minden olyan gyorsan történik. Narcissa megdermed, a szemei elkerekednek, miközben nézi, hogyan kúszom át apám vérén. Olyan sok van belőle, és nem tudom, hogyan segíthetnék rajta. Amikor a kezemet az övéhez szorítom, a sebből meleg szivárog az ujjaimon keresztül. A szeme üveges és halvány, az ingébe kapaszkodom, és könyörgök neki.

– Papa, kérlek, minden rendben lesz! Kérem, valaki segítsen!

Azzal a maradék erejével, ami még benne van, az enyémek köré fonja az ujjait, és egy szomorú, furcsa mosollyal ajándékoz meg.

– Szeretlek, Ella – morogja.

– Nem! – Belekapaszkodom, nem akarom elhinni, hogy ez a valóság. Nem hagyhat el engem. Nem hagyom. De miközben ezt mondom neki, a teste elernyed mellettem, a feje oldalra bukik, az élet eltűnik a szeméből.

– Kérlek! – Narcissára nézek, a kétségbeesett, őrjöngő energia túl magasra emeli a hangomat. – Tenned kell valamit!

Leengedi maga mellé karjait, és néhány másodperc alatt az arca rémültből gyűlöletté változik.

– Azt hiszem, eleget tettél mindannyiunkért, Ella.

1.

Ella

– Jó kislány vagy, Mabel. – Ujjaim végigtáncolnak fényes fekete sörényén. – Nézd, milyen messzire jutottál.

Lehajtja a fejét, az orrával megbökdös, és egy pimasz kis puszit kínál nekem. Mabel korábban versenyló volt, akit a gazdái bántalmaztak, és amikor először érkezett Hilliardba, olyan ideges volt, hogy attól féltünk, soha nem fog felépülni. Az idő és a türelem azonban teret adott neki, hogy újra bízzon, és most boldogan tölti napjait az angol vidéken. Szeretek vele dolgozni, amikor csak lehetőségem van rá, és bár igyekszem nem kedvenceket választani, azt hiszem, a szívemben gyengébb pontra leltem a koromfekete arab kanca iránt.

– Bárcsak maradhatnék még egy kicsit, de mennem kell. – Még egyszer utoljára megsimogatom az arcát. – Jó étvágyat a vacsorához.

Megcsóválja a farkát, és a széna felé fordítja a figyelmét, miközben én a legelőn keresztül sietek, és számolom az etetőhelyeket, hogy biztos legyek benne, hogy mindet sikerült elintéznem. Amikor a kapuhoz érek, Olivia már vár rám, és szórakozottan rázza a fejét. Ő a Hilliard Állatmenhely tulajdonosa, és volt olyan kedves, megengedte, hogy önkéntes munkát vállaljak itt, amikor csak lehetőségem van elszökni otthonról.

– Az összes többi ló féltékeny lesz, ha folyton puszilgatod – nevet.

Vigyor terül szét az arcomon.

– Nem válogatok a kedvenceim között, és ezt te is tudod.

– Persze, hogy nem – nevet. – Próbáld meg ezt elmagyarázni Alfrédnak.

A végszóra megjelenik az apró cica, és a lábamhoz simul, hogy felhívja magára a figyelmet. Alfréd csak egy kis szürke bolyhos gombolyag, a legszebb kék szemekkel, amiket valaha láttam, és hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem lopta el a szívemet. Amikor a karjaimba veszem, a mellkasomhoz simul és dorombolni kezd.

– Van valami hír a kiskutyákról? – kérdezem.

Aggodalom kavarog Olivia szemében, amikor bólint.

– Az állatorvos még egy darabig itt akarja tartani őket.

Megvakarom Alfréd fülét, és azon gondolkodom, hogy miben segíthetnék még. Néhány hete valaki egy alom súlyosan beteg kiskutyát dobott Olivia küszöbére az éjszaka közepén. Rengeteg gondozásra lesz szükségük, hacsak nem találunk valakit, aki hajlandó örökbe fogadni őket, ami nem tűnik valószínűnek. A nagyobb figyelmet igénylő állatokat ritkán fogadják örökbe. Olivia aggódik az állatorvosi számlák miatt, és nehéz nem tehetetlennek éreznie magát. Úgy tűnik, mintha minden héten valaki más kérné őt, hogy mentsen meg egy újabb elhagyott állatot. Eközben az állatorvos nyomást gyakorol rá, hogy fizesse ki a fennmaradó tartozását, mielőtt további ellátást nyújtana.

– Öt átalakítási megrendelésem van a héten – mondom neki. – Az egyik szomszédasszony vett néhány ruhát, amit rá kell igazítani. Vasárnap rögtön átjövök, és odaadom neked, amit azokon keresek.

– Köszönöm, Ella. – Az arca megenyhül. – Nagyra értékelem, de jobb, ha most azonnal hazamész. Már elmúlt négy óra.

– A francba! – Leteszem Alfrédot, ő pedig a farkát csóválva nyávog nekem.

– Tudod, hogy nem kell minden nap idejönnöd. – Olivia aggódva figyel engem. – Nem, ha ezzel bajba kerülsz.

A mellkasom leereszkedik, és kétségbeesett bánat bontakozik ki bennem.

– Ez az egyetlen menedékem. Ha nem jöhetnék ide...

– Tudom – szorítja meg a vállamat. – És soha nem szeretném, ha abbahagynád. De nem akarom, hogy bajba kerülj, és őszintén szólva, nem vagyok benne biztos, hogy meddig tudom ezt még fenntartani.

– Még mindig próbálok finanszírozást szerezni – erősködöm. – Minden héten újabb és újabb adományok érkeznek.

Mosollyal nyugtat meg, de legbelül tudom, hogy a menhely nagy bajban van. Jelen állás szerint az élelmiszer-adományokra vagyunk utalva, hogy hétről hétre meg tudjunk élni. Nem is beszélve az összes többi költségről, ami egy ilyen hatalmas szervezet működtetésével jár. Oliviának jó szíve van, de sajnos több felelőtlen állattartó van a világon, mint amennyi dollár van a bankszámláján.

Amikor körülnézek ezen a helyen, amely oly sok állat otthona lett, a gondolat, hogy megszűnik, könnyeket csal a szemembe. Ha nem tudunk róluk gondoskodni, nem tudom, mit hoz a jövőjük. Keserű tény, hogy sokan ezek közül a kicsik közül, akiknek már ilyen nehéz életük volt, valószínűleg olyan helyekre kerülnek, ahol elaltatják őket.

– Majd kitalálunk valamit – ígérem, de a hangom remeg. – Írok még egy levelet a király titkárának.

– Nem is tudom, mit tennék a segítséged nélkül. – Olivia magához húz egy ölelésre, de egy apró nyivákolás szakítja félbe lentről.

– Ó, Alfréd. – Lehajolok hozzá, és megsimogatom a fejét. – Bárcsak hazavihetnélek. De sajnos egyelőre be kell érnünk az itteni látogatásokkal.

Úgy tűnik, Alfréd nem ért egyet, inkább a lábam között tekereg, hogy meggyőzzön az ellenkezőjéről. Ha bíznék benne, hogy észrevétlenül tudna maradni a kastélyban, elvinném. De biztonságosabb, ha egyelőre itt marad.

– Jobb, ha hazamész. – Olivia megbökdös engem. – Narcissa valószínűleg kezd kiborulni.

Már a gondolattól is összerezzenek.

– Nem tudom, hol jár az eszem mostanában.

– Fent a felhőkben – kiált utánam, miközben elindulok a hazafelé vezető úton. – Mint mindig.

***

– Hol a fenében voltál? – Lavinia vicsorog, amint besurranok az előszobába.

– Bocsánat, elkéstem. – Lábujjhegyen levetem a sáros cipőmet, és az ajtó mellett hagyom, miközben sietek megtisztítani a csészéket az előttük lévő asztalon.

– Ó, Istenem. – Magnolia az arca előtt legyint egyet. – Olyan szagod van, mint a lószarnak.

– Nekem kellett elkészítenem a saját teámat! – mered rám. – És éhen halok. Most azonnal vacsorát akarok.

– Azonnal nekilátok – biztosítom őket. De mielőtt eljutnék odáig, Narcissa megjelenik a folyosón, és elállja az utamat.

A tekintete végigvándorol rajtam, rideg és kritikus, miközben megrázza a fejét.

– Csalódás. Így kellene hívnom téged. Őszintén, Ella, nézz magadra. Kóborolsz a környéken ezekben a rongyokban, amiket ruhának nevezel. Hát nem szégyelled magad?

Lenézek a kifakult farmerre, amit egy használtruha boltban szereztem, remélve, hogy nem veszi észre a lyukat a térdemen, amit még meg kell foltoznom. Míg Narcissa készségesen kritizálja a ruhatáram, még gyorsabban megtagadja a segítséget, hogy rendbe hozza a ruháim siralmas állapotát. Apám életbiztosításának utolsó fillérjeit is elherdálta a legelőkelőbb londoni ruhadarabokra neki és a mostohatestvéreimnek, míg én beérem anyagfoszlányokkal és anyám régi darabjaival.

– Sajnálom – hajtom le a fejem a tekintete súlya alatt. Nincs értelme vitatkozni. Ezt a saját bőrömön tapasztaltam meg. Ez az élet a büntetésem, amiért elvettem tőle az apámat. Én okoztam a halálát, és tönkretettem mindannyiunk életét.

– Bocsánat, bocsánat, bocsánat – utánoz engem. – Mindig csak ezt hallom. Azt hiszed, nem tudom, hol töltöd az idődet? Azon az istenverte tanyán azokkal az állatokkal. Úgy tűnik, itt a legalapvetőbb feladatokat is nehezen tudod elvégezni, és kezdek azon tűnődni, hogy ez talán azért van, mert túl sok szabadságot adtam neked.

A kezemben lévő csészék imbolyognak, ahogy felnézek rá, remélve, hogy csak úgy elküld engem. De nem vagyok ilyen szerencsés.

– Talán szükséged van egy frissítő kurzusra – mondja. – Erről van szó? Meg kell tiltanom, hogy odamenj, így ráébresszelek az itthoni kötelezettségeidre?

– Kérlek, ne tedd! – dörmögöm.

Baljós mosoly görbül az ajkaira, miközben nézi, ahogy vergődöm. Reálisan nézve mindketten tudjuk, hogy nem tilthat meg igazán semmit. Húsz éves vagyok. De tekintve, hogy elköltötte apám összes pénzét, és soha nem engedte, hogy a birtokon kívül dolgozzak, a lehetőségeim korlátozottak. Gyűlöl engem, de azt sem hajlandó megengedni, hogy az elvárásaitól mentes életet éljek. Narcissa számára mindig is csak fogoly voltam, aki életfogytiglan börtönbüntetéssel dolgozza le az adósságát.

– Lányok, szerintetek mi inspirálná Ellát arra, hogy időben érkezzen? – töpreng.

– Visszahozhatnánk a középkori büntetést. – Magnolia kegyetlen mosollyal az ujja köré csavar egy szál sötét hajtincset.

Narcissa lazán felnevet, mintha az időjárásról beszélgetnének.

– Talán Hamupipőke gondoskodhatna a tűzről ma este. – Lavinia túszul ejt a ravasz tekintetével, gúnyolódik velem a becenévvel.

Gondolkodás nélkül a karomon lévő sebhelyeket takaró ingujjra terelődik a figyelmem, és Laviniának nem is hiányzik más. A szemében gonosz csillogás villan, és megborzongok az emléktől. Ahogy ő mesélte a történetet, megcsúsztam és beleestem a tűzbe, de az igazság az, hogy dührohamot kapott, amikor nem voltam hajlandó megcsinálni a házi feladatát. Olyan erővel lökött egyenesen a kandallóba, hogy meg voltam győződve róla, nem akarta, hogy többé kimásszak onnan. A mai napig nem tudom elfelejteni az arckifejezését, amikor kivonszoltam magam onnan, és a segítségéért könyörögtem. Az öröm, amit a szenvedésemből merített, egyenesen pszichotikus volt. Azóta mindent megtettem, hogy távol tartsam magam a dühkitöréseitől, de mindig elgondolkodom, vajon milyen gonoszság rejtőzik még a felszín alatt.

– Mit gondolsz, Ella? – kérdezi Narcissa. – Készen állsz a feladatra?

– Kérlek, ne – rázom meg a fejem. – Bármi mást megteszek. Nem fogok még egyszer elkésni, esküszöm.

– Rendben van – sóhajt fel. – Ebben az esetben nekem adhatod, amit ezen a héten a varrással keresel.

A tiltakozás kicsúszik az ajkaim közül, mielőtt jobban átgondolhatnám.

– Nem tehetem. Már odaígértem azt a pénzt Oliviának.

Narcissa felemeli a karját, a markába ragadja a hajamat, és addig rángatja, amíg úgy érzem, mintha gyökerestől ki akarná tépni.

– Jól hallottam, hogy nemet mondtál?

Farkasszemet nézek vele, és a nyelvembe harapok, mielőtt még valami olyat mondanék, amit később megbánnék. Már a kezemben lévő edények is borulni készülnek, és Isten a tanúm, hogy nem akarom újra provokálni őt.

– Válaszolj! – Az arcomba hajol, a szemei az enyémbe fúródnak.

– Megkaphatod a pénzt – válaszolom keserűen. – Odaadom neked, amint megvan.

– Undorodom tőled. – Ellöki a fejemet, én pedig hátratántorodom, és majdnem elejtem az edényeket, ahogy próbálom magam stabilizálni. – Szánalmas, hálátlan kis kurva. Ennyi éven át nekem kellett támogatnom téged. Elküldhettelek volna egy árvaházba is. Ilyenkor azt kívánom, bárcsak megtettem volna.

Visszafojtva az érzelmeimet, újra megpróbálok elmenni mellette, de ő még nem végzett.

– Elfelejtheted, hogy ezen a héten a farmra mész – teszi hozzá. – Napkeltétől napnyugtáig a kastélyban fogsz házimunkát végezni.

– Rendben – kényszerítem magam, hogy válaszoljak, mielőtt még két hetet mondana.

– És amíg te ezt a kiváltságot élvezed, addig mi készülünk a bálra – szól közbe Lavinia. – Az összes ruhámat át kell gőzölnöd, hogy eldönthessem, melyiket akarom felvenni.

– Milyen bál? – A pillantásom a lányra siklik.

– A királyi család jótékonysági álarcosbált rendez. – Úgy beszél, mintha túl lassú lennék ahhoz, hogy felfogjam az ilyesmit. – A világ minden alkalmas királyi családtagját meghívták. És ma reggel a mi drága mamánknak sikerült jegyeket szereznie nekünk.

– Nekünk? – A gyomrom összeszorul, ahogy belegondolok, mit jelenthet ez.

– Ne légy bolond. – Narcissa határozottan suhint végig vörös karmaival a levegőben, miközben a lányaira mutat. – Lavinia és Magnolia velem együtt vesz részt a bálon. Ezek a jegyek nagyon exkluzívak, és te csak zavarba hoznál minket.

– Így van – vicsorítja Lavinia. – Az elkövetkező két hétben mindennek tökéletesen kell mennie, úgyhogy jobb, ha nem teszel semmit, amivel elrontod.

– Igen, a te felelősséged itt a lényeges – visszhangozza Narcissa. – Nincs időnk arra, hogy a fenekeden ücsörögj, megértetted?

– Természetesen. – A remény, amit még remélni mertem, gyorsan elhal.

Őszintén szólva, engem nem érdekel, hogy részt veszek-e egy királyi bálon. De ha csak néhány percig beszélhetnék a brit herceggel, meggyőződésem, hogy rá tudnám venni, hogy segítsen a menhelynek.

– Nos, mire vársz még? – Narcissa elhesseget engem. – Menj, készítsd el a vacsorát. És utána foglalkozz a házimunkával. Rengeteg tennivalónk van.

Az este hátralévő részében a mostohanővéreim részletes haditervet eszelnek ki minden egyes királyi agglegény ellen, akit arra érdemesnek tartanak. Füzetek, újságkivágások és fényképek hevernek a konyhaasztalon, miközben a kiszemelt szinglik minden lehetséges gyenge pontját boncolgatják.

– Ne, őt ne! – nyafog Magnolia, miközben elpakolom az utolsó edényeket. – Túl idegesnek tűnik. De a bátyja, Calder, másrészt…

– Ők ikrek. – Lavinia forgatja a szemét. – A hajuktól eltekintve ugyanúgy néznek ki. És nem számít, hogy Thorsen túlságosan mogorva. Ő a trónörökös, ami azt jelenti, hogy gazdag, és egy napon király lesz.

– Jó meglátás – dicséri meg Narcissa a lányt. – Nem zárhatunk ki senkit csak azért, mert nem feltétlenül vidám természetű.

Eltűnök a konyhában, lesúrolom az edényeket és a padlót, mielőtt visszavonulok a padlásra. Amikor apám meghalt, Narcissa száműzött ebbe a kis helyiségbe, ahol csak egy ágyat és egy magányos ablakot tudtam magaménak. Lehet, hogy kicsit huzatos és sötét van itt fent, de nem bánom. Ez az egyetlen hely az egész kastélyban, ami még mindig apámra emlékeztet, és még néhány doboznyi holmija is van, amitől még nem sikerült megszabadulni. Minden mást eladott, mielőtt átrendezte a lakást giccses bútorokkal és szörnyű tapétákkal.

Amikor az ágyra rogyok, kimerült vagyok, de a bűntudatom nem hagy nyugodni. Megígértem Oliviának, hogy a héten odaadom neki a varrásból származó pénzt, és most meg kell szegnem ezt az ígéretemet. A pénznek ételre vagy állatorvosi számlákra kellett volna mennie, de ehelyett valószínűleg rögtön egy Botox-injekcióra fordítják Narcissa arcán.

Az éjjeliszekrényen lévő jegyzettömbért nyúlok, és azon gondolkodom, hogy újabb levelet írok a herceg titkárának. Nemrég, kutatásaim során felfedeztem, hogy jelölni lehet egy jótékonysági szervezetet, amelyet a királyi család felülvizsgálhat. De előbb át kell mennie a titkáron, és ő csak akkor fogja továbbítani, ha úgy gondolja, hogy valami érdekes dologról van szó. Hónapok óta próbálkozom, de eddig nem jutottam semmire. Bár a királyi család több tagjának is benyújtottam már kérelmet, úgy vélem, Aston herceg a legjobb esélyem. Ő sokkal megközelíthetőbbnek tűnik, és úgy vettem észre, hogy már több más állatjótékonysági szervezettel is együttműködik.

A párnám megrezeg, és az ajtóra pillantok, hogy megbizonyosodjak róla, hogy minden rendben van, mielőtt előveszem a telefont, amit Charlotte-tól kaptam. A legjobb barátnőm általános iskola óta.

Charlotte jómódú családból származik. A szüleitől hetente kap zsebpénzt, van egy vadonatúj autója, és ragaszkodott hozzá, hogy legalább egy mobiltelefonom legyen. Vonakodva fogadtam el, de Narcissa soha nem tudhatja meg, hogy van.

Amikor megnézem az értesítéseket, két sms-t találok Charlotte-tól, mindkettőben arra kér, hogy videochateljek vele, amikor épp ráérek. Felhúzom az alkalmazást, amit a kommunikációra használunk, és rákattintok a nevére. Két csengés után megjelenik az arca, kék szemei vadul kápráznak az izgalomtól.

– Ó, Istenem, Ella! – sikolt fel. – A legnagyobb hírem van a világon. Nem fogod elhinni!

– Nagyobb, mint a múlt heti eljegyzésed? – Összevonom a szemöldököm. – Az valószínűtlennek tűnik.

– Még annál is nagyobb – bólogat buzgón. – Hallottál a királyi bálról?

– Egész éjjel – forgatom a szemem. – Narcissa és a lányok épp most tervezik a merényleteket, miközben beszélgetünk.

– Oké, nos, felejtsd el őket egy pillanatra, és képzeld el ezt. – Miközben beszél, hadonászik a telefonnal, amitől megszédülök. – Egy gyönyörű báli ruhában vagy a királyi palotában, és magával Aston herceggel csevegsz.

– Be vagy tépve? Megint rákaptál apád ehető anyagaira?

– Nem, nem vagyok betépve. – A lány szeme csillog a nevetéstől. – Ella, ez a valóság. Én még csak nem is kötekednék veled így.

– Miről beszélsz? – kérdezem vonakodva.

– Meghívást kaptam az álarcos jótékonysági bálra! – harsogja. – És bármennyire is szeretnék elmenni, Olivérrel aznap este már terveink vannak.

– Szóval úgy gondolod, hogy el fogok menni? – Úgy bámulok rá, mintha elment volna az esze. Hagyjuk az ehető dolgokat. Szerintem LSD-túrán van.

– Nyilvánvalóan! – Összeborzolja a haját a képernyő tükröződésében. – Mit gondolsz, hány esélyed lesz arra, hogy személyesen beszélj a herceggel a Hilliard Állatmenhelyről?

– Tíz lépésnyire sem jutnék közel hozzá – nevetek. – Biztos vagyok benne, hogy csak azért van ott, hogy megjelenjen.

– Nem. – Charlotte az ujjával int. – Rajta van a szóba jöhető királyi agglegények listáján. És vettem neked jótékonysági jegyet egy gyors randira. Szóval, ha jól játszod ki a kártyáidat, teljes öt percet kaphatsz megszakítás nélkül, hogy kiöntsd neki a szíved.

– Hogy érted, hogy vettél nekem egy jótékonysági jegyet? – Nem tudom leplezni a döbbenetemet. – Az biztos sokba került...

– Egy vagyonba – fejezi be helyettem. – Az volt. Szóval ezért KELL menned. Nincs visszaút.

– Charlotte, miért tettél ilyet?

– Mert szeretlek, és neked soha nem adatik meg, hogy ilyesmit csinálj. Erre valók a legjobb barátnők. Emellett tudom, hogy mennyit jelent neked az a menedékhely. Én sem bírom elviselni a gondolatát, hogy tönkremenjen. Ez az, amiért dolgoztál. Ez a te nagy lehetőséged.

Ez a legőrültebb ötletnek hangzik. De miközben ezt mondom magamnak, bólogatok, mert igaza van. Mikor lesz még egyszer ilyen lehetőségem? Valószínűleg végleg véget vethetnék a menhely pénzügyi gondjainak. Megmenthetnék mindent, amiért Olivia dolgozott, és biztosíthatnám az állatoknak, hogy legyen hol maradniuk.

– Csak egy probléma van – mondom.

– Micsoda? – Charlotte összeráncolja a szemöldökét.

– Az egész család elmegy. Valahogy sikerült nekik is jegyet szerezniük.

– Ne aggódj. – A lány vigyorog. – Van egy tervem, Ella. Mindig van.

2.

Thorsen

– Hogy érzi magát ma, Thorsen?

Dr. Blom engem vizsgál, miközben az asztalomon lévő vitorlás hajómodell szétszórt darabjaival babrálok. Gondolom, mostanra már belefáradt ebbe a rutinba, de nincs olyan kedd, hogy ne jelenne meg. Nyolc éve minden héten, pontosan úgy, mint az óramű. Dr. Blom az apám megoldása a kedvezőtlen mentális állapotomra, vagy találóbban, az alkalmatlanságomra.

– Jól érzem magam. – Megigazítom a hajótestet, egy újabb darabot csúsztatok a helyére.

– Ezzel már haladt egy kicsit – jegyzi meg.

A szemem végigsiklik a darabokon, az ágyúkat keresve. Sikerül kivennem egyet a kupacból, mielőtt újabb kérdést tesz fel.

– Elmondaná, hogy mit csinált a héten?

– Tárgyaltam. – Hunyorítok, miközben megpróbálom az ágyút a kijelölt nyílásba rögzíteni. – A szokásos.

– Értem. És meglátogatta az édesanyját?

A szorításom ereje letépi az ágyú műanyag tartóját, és az keresztülrepül az asztalon. Egy másodperc töredéke alatt az egész hajó használhatatlanná vált. Egy hosszú pillanatig bámulom a törött darabot, a nyomás úgy növekszik bennem, mint egy gőzgépben. Dr. Blom megérzi a közelgő robbanást, és megpróbál közbelépni.

– Semmi baj, Thorsen. Nem kell tökéletesnek lennie.

De annak kell lennie. Felkapom a befejezetlen hajót az asztalomról, és a szemétbe dobom, majd egy maréknyi kibontott darabot is.

Dr. Blom a homlokát ráncolja.

– Sajnálom, ha felzaklattam az édesanyjára vonatkozó kérdéssel. De ez olyasmi, amivel szeretnék foglalkozni. Az én dolgom, hogy megbizonyosodjak arról, hogy a körülményeket egészséges módon kezeli. Ez a helyzet bárkinek nehéz lenne.

– Jól vagyok. – Az ablak felé fordítom a tekintetemet, és figyelem, ahogy odakint a viharfelhők gomolyognak. Norvégiában szokatlanul szürke a tavasz. Talán az anyatermészet is gyászol.

– Az ilyen történések átvészelése kihívást jelenthet. – magyarázza Dr. Blom a maga klinikai módján. – Nem lenne szokatlan, ha az érzelmek széles skáláját éreznénk, még akkor is, ha nem mindig vagyunk képesek azonosítani őket. Ami fontos az az, hogyan döntünk, hogy kezeljük őket. És szeretném, ha tudná, hogy bármikor beszélhet velem.

– Erről ma nem akarok beszélni. – Visszafordítom a figyelmemet a velem szemben ülő férfira. Vékony és magas, őszülő hajjal és drótkeretes szemüveggel. Egy szerény figura. Állandó szereplője lett az életemnek, de mostanában azon kapom magam, hogy egyszerűen átbámulok rajta.

– Rendben. – Összefonja a kezét az ölében. – Akkor talán visszatérhetnénk arra a témára, amit múlt héten nem fejeztünk be.

Az orrnyergemet megcsípve hátradőlök a székemben, és a plafont bámulom.

– Rendben.

– Gondolkodott már az apja javaslatán az elrendezett házassággal kapcsolatban?

– Nem veszem el Yasmine hercegnőt – válaszolom. – Egyáltalán nem akarok nősülni.

A falon lévő óra ketyegteti a másodperceket, miközben a férfi elgondolkodik a kijelentésemen. Az álláspontom ebben a témában nem változott, de úgy tűnik, gyakran elégedetten tér vissza rá.

– Megértem, hogy nehéz kötődést kialakítania – mondja. – Nem szokatlan, hogy azok, akik traumát éltek át, kerülik az intim kapcsolatokat. Sokunknak nem megy könnyen a sebezhetőség.

Az asztalomon lévő ceruzáért nyúlok, és négyszer megkocogtatom a radírt a peremén. Nem marad észrevétlen.

– El tudja mondani, mikor szeretkezett utoljára? – kérdezi. – Milyen régen volt?

– Talán két hónapja. – Kopp. Kopp. Kopp. Kopp. – Calder találta a nőt.

– És mindketten lefeküdtek vele?

– Igen.

– Ez a megegyezés mindig is könnyű volt önnek – jegyzi meg. – De volt már olyan alkalom, amikor egyedül vitte haza a nőt?

– Nem.

– Értem. – Alaposan végigmér engem, és a csend áthatja az idegeimet. – Teszek egy olyan megállapítást, ami kellemetlen lehet, és szeretném, ha meghallgatna.

Kopp. Kopp. Kopp. Kopp.

– Calder volt az első, aki segített önnek, ugye? Ő hozott haza egy nőt, bevezette a szex lehetőségét olyan módon, hogy ön irányíthatta a dolgokat. Nem kellett beszélnie vele. Nem kellett interakcióba lépnie. Egyszerűen csak azt tette, ami magától értetődő volt.

A radír letörik a ceruza végéről, amikor az nekicsapódik az íróasztalnak, én pedig félredobom, és inkább a tollat választom helyette.

Klikk. Klikk. Klikk. Klikk.

– Nem gondolt még arra, hogy talán mankóként használja ezt a helyzetet Calderrel?

– A szex nem jelent nekem semmit – válaszolom. – Ez csak egy kikapcsolódás. Nem kell bonyolítani.

Az óra ketyeg a tollammal együtt, és elgondolkodom azon, hogy valójában mekkora kárt tudnék okozni a hegyével. Vajon elég erős ahhoz, hogy átszúrjon egy artériát?

– Mi van az első barátnőjével? Sosem volt vele egyedül?

– Nem. – A látásom elhomályosul. – Őt is megosztottuk.

– Volt olyan, hogy egyszerűen csak önmagának akart valakit?

Az óra percmutatója kétszer megfordul, miközben a kérdésén gondolkodom. Nem tudom, milyen érzés, ha valaki csak az enyém. Valami, amit a társadalmi elvárások befektetése nélkül irányíthatok. Beszélgetni. Randizni. Érezni. Törődni. Ezek a dolgok túl sok munkát és energiát igényelnek, amire nincs időm vagy kapacitásom.

– Ez soha nem működhet – mondom. – A nőknek túl sok elvárásuk van. És még ha nem is lennének, nem megbízhatóak.

– Mert azt hiszi, hogy el fogják árulni, hiszen a múltban ezt tapasztalta?

Lehunyom a szemem, és a fákra gondolok. A sötét, hideg, csendes fákra.

– Hallott már valaha az Aokigahara erdőről?

– Nem – válaszolja Dr. Blom. – Miért kérdezi?

– A Fuji hegy lábánál van Japánban. A fák tengerének nevezik.

Csendben elhessegeti a témámat, mint a fontosabb dolgoktól való elterelést.

– Milyen érzés lenne hiteles beszélgetést folytatni egy olyan nővel, aki nem ítélkezik ön felett, Thorsen? Milyen érzés lenne az ön számára?

– Képzelem, milyen érzés lenne.

– Hogy érti ezt? – vonja össze a szemöldökét.

– A beszélgetésekben nincs hitelesség.

Klikk. Klikk. Klikk. Klikk.

– A legtöbb ember túlságosan önző ahhoz, hogy meghallgasson. Szerintem maga az egyetlen, aki próbálkozik, de mégsem hall engem.

Megmozdul a székben, próbálja elrejteni, hogy nem tetszik neki a megállapításom.

– Sajnálom, hogy így érez. Van valami, amiről konkrétan beszélni szeretne?

– Mindjárt lejár az időnk.

Az órára pillant, és vonakodva bólint.

– Mielőtt elmegyek, tudja, hogy meg kell kérdeznem. Voltak újabb nyomasztó gondolatai?

Igen.

– Nem.

– Szedi még a gyógyszereit?

Nem.

– Igen.

– Az édesanyja javasolta, hogy hetente kétszer jöjjek be – mondja, és feláll a székéből. – Mit szólna hozzá?

– Most nincs időm egynél több látogatásra.

– Gondolja át – javasolja a férfi. – Majd egy másik alkalommal visszatérünk rá.

– Lisbet most kikíséri magát. Köszönöm, Dr. Blom.

***

– Hogy van?

Astrid, anyám ápolónője szánakozó arckifejezéssel néz rám, miközben becsukja a lakosztály ajtaját, és kilép a folyosóra.

– Ma reggel megint fájt a feje. Sikerült kordában tartanunk, de teljesen kimerült. Ez normális ebben a stádiumban. Észre fogja venni, hogy többet kell pihennie.

Normális. Meghátrálok a szótól, amellyel anyám valóságának poklát írja le. Minden nap fokozatosan kisiklik belőle az élet. A teste üres burokká zsugorodik, miközben küzd, hogy megtartsa az elméjét, amely mindig úgy ragyogott, mint a napsugár egy sötét, felhős napon. Ebben a helyzetben semmi sem normális, és nehezményezem, hogy ezt a kifejezést valaha is ehhez a betegséghez társították.

– Talán holnap visszajöhetnél – javasolja Astrid. – Reggelre valószínűleg kicsit jobban érzi majd magát, és tudom, hogy szívesen látna téged.

A tekintetem az ajtóra vándorol, amely elválaszt attól a nőtől, aki világra hozott. A kínok áradata újra és újra elönt, és olyan érzés, mintha a mellkasomban lévő elhalt szervet egy elektromos székbe szíjazták volna, és csak azért kényszerítenének vissza az életbe, hogy kínozzanak. Ő volt az egyetlen vigaszom ebben a létben, és hamarosan el fog tűnni. Nem tehetek semmit azért, hogy még egy kicsit maradjon, de nem vagyok kész elfogadni azt sem, hogy elmegy.

– Thorsen. – Apám fülsiketítő hangja dübörög a hátam mögül, és minden izomrostom összeszorul, felkészülve a csapásra.

Végigvonul a folyosón, két alkalmazottjával a nyomában, és a fivéremmel, aki nem sokkal van lemaradva mögötte. Calder figyelmeztető pillantást vet rám, némán jelezve, hogy apánk már a hadiösvényen jár.

– Az anyád ma pihen. – Az ajkai gúnyos mosolyra húzódnak. – Nincs szüksége látogatókra. És most beszélnem kell veled.

– Miről? – Provokálom őt. Nem titok, hogy a király miről akar velem beszélni.

Az orrcimpái kitágulnak, ahogy a tekintete Astridra vándorol, és egyetlen pillantásával elküldi őt. A palotában vannak alkalmasabb helyek is az ilyen ügyek megbeszélésére, de apámnak soha nem jutott eszébe, hogy a személyzet előtt tárja fel a sérelmeit.

– Átkozottul jól tudod, hogy mire célzok. – Összeszűkíti rám a szemét. – Lars király tudni szeretné, hogy Yasmine hercegnő miért nem kapott még hivatalos házassági ajánlatot.

– Ezt már hosszasan megvitattuk. Nem veszem feleségül Yasmine hercegnőt, és ha elmulasztottad tájékoztatni Lars királyt a döntésemről, az a te problémád, nem az enyém.

Az arca vörösre színeződik, a kezei fegyverré görbülnek az oldalán. Most éppen azt képzelem, hogy az egyik öklét a nem engedelmeskedő számba akarja vágni. Nem ez lenne az első alkalom.

– Úgy tűnik, azt hiszed, van választásod – morogja. – De elfelejted, hogy elég egy aláírás tőlem, hogy örökre megváltoztassam az életed.

– És mi lesz, láncra verve vonszolsz végig a folyosón? – kérdezem. – Mit gondolna a média?

Rám veti magát, a falnak vágva, miközben az ujjai a torkom köré fonódnak. Az irántam érzett neheztelése elnyeli a szeme színét, mint a hold a napot. Azt kívánja, bárcsak meg se születtem volna, és már nem is igyekszik titkolni.

– Én vagyok a királyod! – ordítja. – És te is sorba fogsz állni, úgyhogy segíts, Odin.

– Apám. – Calder megpróbál közbelépni, megragadja a karját, de csak azért, hogy félrelökje.

Elias Lykken nem néz ki valami nagy királynak, ahogy ujjai között összezúzza a légcsövemet, és a szemével incselkedik velem. Azt akarja, hogy visszavágjak. Azt akarja, hogy tiltakozzak és könyörögjek, és ha ismerne engem egyáltalán, megértené, hogy nincs bennem több tiltakozás. Szívességet tenne nekem, ha egyszerűen befejezné a munkát, itt és most.

– Thorsen. – Calder hangja áthatja sötét gondolataimat, és amikor a szemébe nézek, a félelem, amit ott látok, ráébreszt a rideg valóságra. Mindig azt akarja, hogy harcoljak, még akkor is, ha démonok nyomasztanak.

– Elias! – Anyám éles hangja mindannyiunkat felriaszt, amikor megjelenik az ajtóban. – Mi történik itt?

Ellököm apám kezét, és elindulok felé, felkészülve arra, hogy elkapjam, ha elesik.

– Nem szabadna a széked nélkül felállnod – figyelmeztetem.

– Thorsen. – Remegő kézzel nyújtja ki a karját, láthatóan megrázta az, aminek az imént tanúja volt. – Min veszekedtek ti ketten?

A király szokatlanul csendesen figyeli a nőt, állkapcsa megrándul. Nem tudja elmondani neki, amit valójában mondani akar, és nem akarom, hogy újra összevesszenek ezen.

– Semmi baj – biztosítom őt. – Hadd segítselek vissza az ágyadba.

Megvonja a vállát, kissé meginog, de nem engedi, hogy segítsünk neki.

– Ne bánj velem úgy, mintha nem érteném, mi történik az orrom előtt – mondja. – Most pedig valamelyikőtök mondja el az igazat.

– Volt egy nézeteltérés Thorsen közelgő házassága miatt – magyarázza Calder. – Nem fogadja el a javaslatot, és a király elégedetlen.

Anyám apámra néz, zavarodottság csillog a szemében.

– Úgy emlékszem, azt mondtad, beleegyezett, hogy feleségül vegye Yasmine hercegnőt.

A fejem lüktet, ahogy elképzelem, amint a koponyája tartalma szétfröccsen a padlón. Véres és erőszakos halált érdemel. Az egy dolog, hogy engem hajszol, de az már más, hogy hazudik neki. A csalódás anyám szemében félreérthetetlen. Szeretné látni, hogy megállapodtam és boldog vagyok, mielőtt elmegy. Szerinte minden problémámra egy puha szívű nő a gyógyír. Nagyszerű elképzelés, bár irreális, és sajnálom, hogy nem tudom megadni neki a lelki békét, amire annyira vágyik.

– Sajnálom, anyám. – Lehajtom a fejem, hogy elrejtsem a csalódottságomat. – Nem vehetem el Yasmine-t.

– Ha nem őt, akkor kit? – kérdezi, és a hangja megremeg.

– Ezt a dolgot kettőnk között kell megoldanunk, Frida – mondja neki a király. – Nincs okod aggódni. Biztosíthatlak, hogy találunk megfelelő párt Thorsennek.

Lehetetlen nem észrevenni a rám szegezett gyilkos vigyort, de Calder gyorsan átveszi a közvetítő szerepét.

– Van egy javaslatom.

A szüleink felé fordítják a figyelmüket, és a huncut mosoly az arcán azt súgja, hogy humorizálnom kell.

– Mi lenne az? – Anyánk felé nyújtja a kezét, és maga mellé inti.

– Először is, vigyünk vissza a szobádba – mondja. – Leülhetsz, amíg mi ezt a beszélgetést folytatjuk.

Bólint, és visszasegítjük a lakosztályába, leültetjük az ablak melletti kedvenc székébe. Ma sápadt, és nem tudom nem észrevenni, hogy a bal karját már alig tudja mozgatni. De igyekszik ezt elrejteni, miközben a másik kezével óvatosan az ölébe fekteti.

– Rendben. – Szelíden ránk mosolyog, a szemöldökét összevonva. – Na, hol is tartottunk?

– Mint mindketten tudjátok, Thorsen és én meghívást kaptunk a londoni királyi bálra – mondja Calder. – Ez egy jótékonysági esemény.

– Hát persze. – Anyám az asztalon lévő jegyzettömb felé mutat. – Leírná valaki ezt nekem?

– Már megtörtént – válaszolja Calder gyengéden. – Benne van a határidőnaplódban.

A nő elkomorodik, és megrázza a fejét, megpróbál könnyedséggel viselkedni, miközben a szeme szomorúságtól csillog.

– Sajnálom, elfelejtettem. Ez a fájdalomcsillapító mindent olyan homályossá tesz.

– Mi értelme van ennek az egésznek? – követelőzik a király. – Anyádnak pihennie kell, nekem pedig dolgom van.

Calder felsóhajt.

– A lényeg az, hogy Thorsennek talán meg kellene találnia a saját párját. A bál jó kiindulópont lenne, olyan nőkkel, akiket valószínűleg te is helyeselnél.

Összerezzenek, ő pedig megvonja a vállát, mintha azt mondaná, hogy sajnálja, de csak segíteni próbál. Calder tudja, hogy az utolsó dolog, ami a napirendemben szerepel, az a feleségkeresés, de azzal is tisztában van, hogy ha nem megyek bele ebbe az ötletbe, akkor nagy valószínűséggel bármelyik nap Yasmine hercegnővel léphetek oltár elé.

– És mit mondjak Larsnak? – fintorog apám. – A lánya már hetek óta sír emiatt a helyzet miatt.

– Ezt nagyon valószínűtlennek tartom. – Bámulok rá. – Tekintve, hogy alig töltöttünk együtt harminc percet kettesben.

– Harminc perc veled elég lehet ahhoz, hogy sírva fakadjon – viccelődik Calder.

Anyám felsóhajt, és feszülten figyel mindannyiunkat.

– Szerintem ez egy csodálatos ötlet. Megfontolnád, Thorsen? A kedvemért?

Minden tiltakozásom szertefoszlik az aggódó kérése alatt. Ha megtagadnám, tönkretenném, de nem is akarok reményt adni neki ott, ahol semmi sem lakozik. Soha nem fogom tudni megértetni vele, hogy már túl késő helyrehozni engem. Az ő szemében még mindig menthető vagyok, és amíg ő itt van, ezt mindig el fogja hinni.

– Eleget hallottam. – A király közbeszól, és dönt helyettem. – El fogsz menni a bálba, és ott találsz magadnak megfelelő párt. De jegyezd meg, Thor, ez az utolsó lehetőség, amit adok neked.

3.

Thorsen

– Emlékeztess, miért is csináljuk ezt megint.

Calder elvonja a figyelmét a magánrepülőnk légiutas-kísérőjéről, és találkozik a tekintetemmel.

– Nyertem neked egy kis időt, hogy találj magadnak feleséget. – Az ajkai szarkasztikus vigyorra húzódnak. – És emellett ez egy jótékonysági akció.

– Á, persze – kortyolok egyet a pohár akevittből[1], miközben kibámulok az ablakon. – Jótékonysági nagy gesztus, amiért biztosan dicsérni fognak.

– És téged megbüntetnek érte. – Calder felém int a poharával. – Micsoda kibaszott világban élünk.

Bár Calder az ikertestvérem, én születtem előbb, ezért én vagyok a norvég trón várományosa. És mintha a sors szórakozna, engem sötét hajjal és sötét tekintettel áldott meg, míg őt világosabb vonásokkal és humorral. Egyszóval a média mindig is imádta őt. Calder Lykken nem tud rosszat tenni, én pedig nem tudok jót tenni.

– Ez boldoggá teszi anyánkat – mondja. – És mindketten tudjuk, hogy te sosem tagadnád meg őt.

– Keserű íz húzódik a nyelvemre, ahogy a közelgő koronázás fojtogató súlya azzal fenyeget, hogy összezúz. Egész életemben csapdában voltam, ketrecbe zártak az elvárások és egy cím, amit nem tudok lerázni. Nem csak Norvégia leendő királya vagyok. Skandinávia egyik leggyűlöltebb embere is. A valóság rideg, de Caldernek igaza van. Azt akarom, hogy anyám utolsó hónapjai ezen a földön békésen teljenek. Azt akarom, hogy boldog legyen, de mindennél jobban szeretnék elmenekülni.

– Ki tudja? – Calder megvonja a vállát. – Talán tényleg találkozhatsz valakivel ezen a bálon. Valakivel, aki még nem is utál téged.

– Ahhoz süketnek vagy vaknak kellene lennie.

– Ki a faszt érdekel, hogy mit ír rólad a média? – A szemei elhomályosulnak a frusztrációtól, amit nem tud elrejteni. – Csak egy kicsit lazítanod kell. Talán próbálj meg néha-néha mosolyogni, hátha még képes vagy rá.

– Szerintem a fejzsugorítást hagyd meg Dr. Blomnak – válaszolom szárazon. – A személyiségtől eltekintve, nincs olyan nő a földön, aki házasságra tudna csábítani.

– Nem mindegyik olyan, mint Anja. – Calder feszülten figyel engem, amikor megemlíti a nőt, akiről hat éve nem beszéltem.

A vérnyomásom megemelkedik, ahogy az ő félrevezetésének áradata úgy játszódik le az agyamban, mint egy rossz házi film. Ő képvisel mindent, amitől irtózom a helyzetemben. Egy kígyó a fűben, aki a megfelelő pillanatra vár, hogy lecsapjon. Egyszer megharapott, megfertőzött a méreg, amit szerelemnek hittem. Most gonosz szavakkal vágom le a fejüket, és a kegyetlenség pajzsát állítom fel, ami biztosítja, hogy soha többé ne jussanak elég közel ahhoz, hogy újra belém mélyeszthessék a fogukat.

– Nem, nem mind olyan, mint ő. – A fejemben lüktet a fejfájás. – Ők még rosszabbak.

Calder körbepillant, hogy megbizonyosodjon róla, hogy a biztonsági embereink nem hallgatóznak. Ez annak a jele, hogy nem fog tetszeni, amit most mondani fog.

– Nem teszek úgy, mintha megérteném, milyen lehetett – mondja. – Az első nő, akibe beleszerettél a történtek után…

– Calder. – A hangom intő, de a legtöbb emberrel ellentétben a fivérem soha nem törődött az előtte álló figyelmeztető zászlókra.

– Elzárkóztál. Elszigeteled magad, és mindenkinek azt mondod, hogy jól vagy, de én tudom, hogy nem vagy jól. Utálom kimondani, de anyánknak igaza van. Szükséged van valakire az életedben. Ha velem nem tudsz beszélni, és Dr. Blommal sem tudsz őszinte lenni, akkor valaki mással kell beszélned. Ezek a titkok, amiket őrizgetsz, meg fognak mérgezni téged, Thor.

– Nincsenek titkaim. – Kinézek az ablakon, és figyelem, ahogy a felhők kavarognak körülöttünk. – Csak hazugságok.

Calder elhallgat, de tudom, hogy az elméje még mindig dolgozik. Mindig gondolkodik. Tervez. Megpróbál valahogy megmenteni engem. Törődik velem, és ez az egyetlen hibája. Néha azt hiszem, sokkal könnyebb lenne, ha nem tenné. Ha csak úgy utálna, mint mindenki más, nem kellene aggódnom, hogy csalódást okozok neki.

– Akarod, hogy a légiutas-kísérővel együtt játsszunk? – Témát vált. – Fogadok, hogy imádná, ha egy királyi farkat dugnának a seggébe.

– Tiéd lehet – válaszolom komoran, és a hangulatom egyre sötétebb lesz, ahogy közeledünk Angliához.

– Rendben van. Te csak azokat szereted, akik utálnak dugni veled.

Magamra hagy a gondolataimmal, és eltűnik hátul, ahol a légiutas-kísérő állítólag épp rágcsálnivalókat szed össze. Egy pillanattal később felnevet, és nem telik el sok idő, mire felnyög.