GERRY HUSSEY

A TUDAT EREJE

Fedezd fel a benned rejlő végtelen lehetőségeket,
és lépj a tudatosság új szintjére

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gerry Hussey / Awaken Your Power Within

Octopus Publishing Group Limited, England, 2022

Fordító

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztő

Besenyő Viktória

Olvasószerkesztő

Bartus Csilla

Copyright © Gerry Hussey, 2022

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2022

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2022

Cover design © Édesvíz Kft., 2022

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó Novák András igazgató

Főszerkesztő és műszaki vezető Dudich Ákos

Tipográfia Damuzi Bt.

Borítót készítette eyelab.dk

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-360-3

MOBI ISBN 978-963-507-361-0

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

Tartalom

Előszó

Hogyan lehet kitölteni a belső űrt?

Ismerd meg a tizenegy éves énem!

I. RÉSZ: Az elengedés ereje

1. Felejtsük el a lét egyoldalú fizikai értelmezését!

2. Engedjük el a megfelelési kényszert!

3. Engedjük el a múlt traumáit!

4. Engedjük el az egót!

5. Engedjük el a mesterséges ént!

6. Engedjük el az önkorlátozó gondolkodást!

7. Engedjük el a régi gondolkodásmintákat!

8. Engedjük el a küzdelmeket!

9. Engedjük el az ismeretlentől való félelmet!

10. Engedjük el a megbetegítő szétszórtságot!

II. RÉSZ: Út a valódi énedhez

11. A lélek látható

12. Hányféle tudatállapot létezik?

13. Egy kérdésre vagyunk a nagy áttöréstől

14. Az új jövő és a gondolataink ereje

15. Legyünk nyitottak a csodákra!

16. Az elme és a test bámulatos kapcsolata

17. Energiánk és figyelmünk határozza meg a jövőnket

18. Ha elengedjük az istenség kezét

19. Rajtunk múlik

20. Gyakorlati útmutató

Összefoglaló

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Előszó

Ez a könyv a saját valós tapasztalataimból, küzdelmeimből, lelkem mélységeiből született. Elmesélem benne, hogy a belső tudatosságom felébredése miként tette lehetővé számomra, hogy olyan békét tapasztaljak meg, amiről azt hittem, nem is lehetséges, és olyan szeretetet, amiről nem is tudtam, hogy létezik.

Gyerekként semmi önbizalmam nem volt, és meg voltam róla győződve, hogy az emberek nem sok hasznomat veszik. Ma már én tanítom az önbizalom és az önértékelés fontosságát másoknak, és megmutatom nekik, hogy mennyire hihetetlenül sok szépséget és lehetőséget tartogat nekünk az élet. Élsportolókkal, globális szervezetekkel és magánemberekkel dolgozom együtt a világ minden részén. A belső világom megváltoztatásával átalakítottam a külső világomat, és ezáltal megvalósítottam gyerekkori álmaimat.

De kezdjük az elején, hogy lássátok, hogyan kezdtem, milyen utat jártam be, és mit adott nekem ez a folyamat!

Ezt a könyvet azért írtam, hogy elmeséljem egy kisfiú rendkívüli utazását, aki kérdéseket mert feltenni önmagával és a világban betöltött szerepével kapcsolatban, aki el merte elhinni, hogy az élet nem csupán küzdelem és szenvedés, és hogy van valami sokkal hatalmasabb és csodálatosabb dolog a félelemnél.

Bízom benne, hogy a könyvem neked is segít majd abban, hogy feleszmélj az alvajáró létből. Szeretnék rávilágítani azokra a tudattalan önkorlátozó hiedelmekre, szokásokra, érzelmekre és gondolkodási mintázatokra, amelyekhez ragaszkodsz, és amiket ismételgetsz.

Könyvem feltárja, milyen erőteljes kapcsolat van a gondolataink és az érzelmeink között, és megmutatja, hogyan hatnak ezek a fizikai síkon. Felismerheted, hogy a jelenlegi életedet mennyire befolyásolja a múltad, és rádöbbenhetsz, hogy mennyire felszabadító érzés, ha szakítasz ezzel, és a tudatosság új szintjére lépsz, ahol új jelent teremthetsz.

Mindnyájan átéltünk már olyan eseményeket, amelyek igazán erős érzelmeket váltottak ki belőlünk, pozitívakat vagy negatívakat. Amíg a múltbeli érzelem erősebb, mint a jelenben megélt érzés, az elménk, a tudatunk működését, a gondolkodásunkat és a valóság megtapasztalását továbbra is a múlt erősebb érzelmei keretezik.

A múltban történtekhez gyakran félelem, szégyen és bűntudat társul, és ha nem tapasztaljuk meg a szeretet és a hála még erőteljesebb érzéseit a jelen pillanatban, továbbra is a múltbeli érzelmeinkben fogunk élni.

A feldolgozatlan szakítások, a gyász, az üzleti kudarcok, a családi gondok és traumák mind-mind egyfajta érzelmi örvénybe sodornak bennünket, amelyből nehéz kievickélni.

Ha képesek vagyunk kitörni a megszokott múltbeli érzelmekből, új jövőt teremthetünk, és többé nem vergődünk egy olyan előre látható jövő csapdájában, ahol a holnapunk egyszerűen a tegnapunk meghosszabbítása.

Amikor új és erősebb érzelmeket hozunk létre, új, megfelelőbb gondolkodásmódot is kialakítunk, így képesek leszünk új, jobb jövőt teremteni.

Ez a könyv abban is segít, hogy felismerjük, mennyire szent és értékes dolog az idő, és milyen rövid az élet.

Rádöbbenhetünk, hogy olyan dolgokra pazaroljuk értékes időnket, amelyek nem tesznek minket boldoggá, és nem segítik az általunk megálmodott élet megteremtését. Sőt, akár távolabb is kerülhetünk tőle.

Remélem, hogy a könyvem ráébreszt, milyen drága minden perced, és ennek hatására átgondolod, mire fordítod az idődet és az energiádat.

Elmagyarázom majd az elme és a test közötti erőteljes kapcsolatot is, valamint azt, hogy a gondolataink és érzelmeink közvetlen hatást gyakorolnak fizikai egészségünkre. Könyvem betekintést nyújt a kvantumfizika, az idegtudomány és a pszichológia területére. Segít felismerni, hogy testünk, elménk és lelkünk valójában egyetlen, integrált rendszert alkot, amelynek minden egyes része folyamatosan kommunikál a többivel.

Új dolgokat mesélek majd a nem fizikai dimenziók valóságáról és erejéről, a szabad szemmel nem látható világról. A szenvedélyről, a szórakozásról, a nevetésről, a szeretetről, a félelemről, a szégyenről, a bűntudatról és az energiáról. Valójában azt tanulhatod meg, hogy fizikai életünk nagy része ezeken a nem fizikai dimenziókon alapul.

A pszichológia, a neurológia, a belgyógyászat és a kvantumfizika eredményeinek megértése révén új nézőpontból láthatod, milyen hatalmas az emberi elme és szellem. Ha jobb kérdéseket teszel fel magadnak azzal kapcsolatban, hogy mire vágysz valójában, tisztább képet kapsz a helyzetedről, ráadásul ráébredhetsz, ki is vagy valójában.

Ha válaszolsz ezekre a kérdésekre, akkor megtervezheted, majd megteremtheted új életedet, amely összhangban van az álmaiddal, és a legigazibb, legerősebb énedet tükrözi.

Amennyiben hajlandó vagy őszintén megmutatni önmagad, és szenvedéllyel, szeretettel élni, megszabadulhatsz a külső jóváhagyás iránti egészségtelen vágytól, a kritika iránti egészségtelen túlérzékenységtől, és egy teljesen új élet nyílik meg előtted. Ha tükörbe nézve szeretetet és büszkeséget érzel az iránt, aki visszanéz rád, az felszabadító erővel bír.

Ez a könyv nemcsak azért íródott, hogy a segítségével meggyógyulhass, hanem azt is biztosítja, hogy egészséges maradhass, és ne várd meg, amíg megbetegszel. Néhány rész és néhány fogalom elég nagy kihívást jelenthet, mert megkérdőjelezhetik a jelenlegi felfogásodat és azt, amit magadról gondolsz. Még az is lehet, hogy ellenérzéseid támadnak a könyv tartalmával és koncepciójával kapcsolatban. Eleinte én is így éreztem.

Amikor elkezdtem felfedezni ezeket az információkat, az énem egy része nem hitte el – és nem is akarta elhinni – a dolgokat. Egy idő után rájöttem, hogy ezeket a feltevéseket a tudomány is alátámasztja, így be kellett látnom, hogy a hitetlenségem teljesen alaptalan. Rájöttem, hogy nem is annyira arról volt szó, hogy ellenálltam volna az információknak. Igazából a lényem egy része tiltakozott a változás ellen, és ragaszkodott a szenvedéshez.

Néha ahhoz, hogy megkapjuk a választ, amire valóban szükségünk van, vagy amit még sosem kaptunk meg, olyan helyre kell mennünk, ahol még sosem jártunk, és ki kell tárnunk az elménket valami olyan dolog előtt, amire eddig nem voltunk nyitottak.

Remélem, élvezed majd az utazást. Remélem, hogy ez a könyv segít majd felismerni és elengedni mindazt, ami eddig visszahúzott. Talán felébreszti szunnyadó álmaidat és szenvedélyedet, és segít, hogy megtehesd az első határozott lépéseket az önmegerősítés, az önfeltárás és az önmegvalósítás útján.

Az igazság az, hogy végtelen lény vagy, végtelen lehetőségekkel. Csak annyit kell tenned, hogy felébredsz, felismered, hogy ki vagy valójában, és megismered a benned rejlő erőt.

Hogyan lehet kitölteni a belső űrt?

Ismerd meg a tizenegy éves énem!

Megszólal az ébresztő, és azt érzem, túl korán van még. A napfény beszivárog a függönyön. Igyekszem rávenni a szemeimet, hogy fogadják be a reggeli verőfényt. Próbálom összeszedni minden energiámat és akaraterőmet, hogy kikeljek az ágyból, és felöltözzek. Temérdek gondolat jár az agyamban, hihetetlen erővel árasztják el a gondolatok és az érzelmek, úgy zúdulnak rám, hogy szinte megfulladok.

A testem a mosdó felé veszi az irányt, felfrissítem magam, hogy olyan külsőt mutassak, ami nagyon más, mint ahogy érzem magam. Még a forró zuhany sem tudja ellensúlyozni érzelmeim jeges lavináját.

A testem még mindig automatikus üzemmódban a konyhába megy. A családomnak motyogva köszönök. Reggelire zabkását eszem, de valójában haragot – haragszom mindenkire az asztalnál, a családomra, amiért itt vagyok, tele fájdalommal, nyomorúságos állapotban, a szemük láttára fuldokolva, de még csak észre sem veszik.

Biciklivel megyek iskolába. A nap folyamán először kínálkozik lehetőség arra, hogy viszonylagos rendet teremtsek belső világomban. A nap folyamán most először van elég energiám ahhoz, hogy megpróbáljak megküzdeni a démonok seregével, melyek a figyelmem követelik, amióta az ébresztő megszólalt, és engedélyt adott nekik a támadásra. Úgy döntök, hogy nem szólalok meg az órákon, mert akkor kiderülne, mennyire hülye vagyok. Megtervezem, hogyan kerüljek el olyan helyzeteket, amelyek felfedhetik, hogy nincsenek barátaim, a kifogásokat, amelyekkel akkor takarózom, ha kiderül, hogy nem választanak be a focicsapatba. Terveket szövök kishitű gondolataim és meggyőződéseim szolgálatában. Muszáj. Ezek irányítják az életemet, és persze hiszek benne, hogy ezek a gondolatok tükrözik a valóságot, és engedelmeskednem kell nekik.

Este visszabújok az ágyba. A vidék már csendes, de az elmém még mindig zajos. A távolban kutyák vonítanak. Legszívesebben én is ordítanék, de néma maradok, a könnyeimmel küzdök. Oda akarom kiabálni a napnak, hogy ne menjen le, maradjon fent, és tartson távol a rémségektől, a sötétség borzalmaitól. Az óra azonban könyörtelenül ketyeg, az idő megy, én meg ott maradok, bezárva a harag és a félelem megdermedt jelenébe. Elképzelem, ahogy a boldog emberek lefekszenek, pihennek, lehunyják a szemüket, átadják magukat a boldog álmoknak. Én éberen fekszem, és démonokkal harcolok.

Bárcsak tudnám, miért ilyen az elmém, bárcsak tudnám, miért csinálja ezt az agyam, mi a baj velem. Bárcsak tudnám, hogyan állíthatnám le, de nem tudom.

Tehetetlennek érzem magam. Nincs hova menekülnöm, nem tudok elbújni a saját elmém elől. Ez a tehetetlenség, ez a gyengeség a legfájdalmasabb. Egy olyan világban, ahol nincs mitől félni, én rettegek. Egy olyan világban, ahol mindenki boldog, én csak a könyörtelen szomorúságot tapasztalom.

Bármi is okozza ezt, az alvás nem megoldás. Félek az alvástól, rettegek attól, hogy az elmém hova jut, ha nem harcolok ellene, és nem próbálom megállítani. Az ébren maradás sem megoldás, mert nagyon kimerültem.

Mit tehetnék?

Hova menekülhetnék?

Sem az alvásban, sem az ébrenlétben nem lelek békét vagy örömöt. Nem bírom tovább a fájdalmat, nem bírom elviselni a félelmek és az érzelmek könyörtelen zuhatagát. Nem bírom elviselni a nyomasztó érzést, hogy kudarcot vallottam. De hova mehetnék? Hová mehetne egy kisfiú, ha egyszerűen nem bírja már elviselni a fájdalmat?

Nem könnyű tizenegy évesen efféle kérdésekre válaszolni.

A nevem Gerry. Én voltam az a kisfiú, aki elveszett volt, magányos, és az öngyilkosságot fontolgatta. Ott kezdődött a történetem.

Az önszabotázs művészete

Már kora gyermekkoromban kifejlesztettem egy módszert, amely lehetővé tette számomra, hogy átvészeljem az életet, hogy túléljek.

Az életem arról szólt, hogy valahogy kibírjam a napokat, a heteket. Egyszerűen csak igyekeztem a víz felett tartani a fejemet, pedig azt sem tudtam, hogy mi az a víz, ami fölött tartani próbálom magam.

A saját önkorlátozó módszereim keretei és viselkedésformái között éltem, hogy ne legyek kiszolgáltatott. Elkerültem dolgokat, amelyekben szívesen részt vettem volna, mert féltem, hogy elutasítanak. Rettegtem attól, hogy valaki meglátja belső félelmeimet, szorongó elmémet, sötét gondolataimat, és őrültnek vagy rossznak tart miattuk, ezért elrejtettem őket, és kerültem minden olyan helyzetet, amikor napvilágra bukkanhattak.

Féltem attól, hogy mit gondolnának az emberek, ha tényleg tudnák, mi zajlik a fejemben! Féltem, hogy gyengének tartanának, amiért így gondolkodom. Rettegtem attól, hogy mindenki rájön, hogy egy csődtömeg vagyok.

Úgy éreztem, nincs más választásom: a félelmeim és a hiedelmeim korlátai között kell élnem.

Akkoriban még nem tudtam, hogy mind a félelmeim, mind a hiedelmeim megváltoztathatók. Így ahelyett, hogy azon dolgoztam volna, hogy összehangoljam őket azzal az élettel, amire vágytam, úgy változtattam meg és építettem fel az életemet, hogy teljes egészében a félelmek és az önkorlátozó hiedelmek határain belül maradjon.

„Akkoriban még nem tudtam, hogy mind a félelmeim, mind a hiedelmeim megváltoztathatók.”

Kamaszkoromban mindenkit eltaszítottam magamtól, különösen azokat, akik érdeklődést mutattak irántam, vagy a barátaim akartak lenni, és meg akarták ismerni igazi énemet. Önmagamat szabotáltam. Fogalmam sem volt arról, hogy a félelmeimet és a hiedelmeimet is meg tudom változtatni. Az önszabotázsom valójában egyfajta önvédelem volt.

Akkor azonban még keveset tudtam ezekről a dolgokról. Nagy fájdalmat éreztem, és úgy gondoltam, aki közel kerül hozzám, megfertőződik ugyanezzel a kínnal. Azt hittem, hogy másokat is tönkretesz majd a mindent szétzúzó negativitás, ami az életemben pusztít, ami az ereimben kering, és a sötétség hullámai azokat is elnyelik, akik közel állnak hozzám. Távol maradtam hát mindenkitől, hogy megvédjem őket magamtól.

Mélyen meg voltam győződve arról, hogy gyenge vagyok. Olyan ember, aki még a saját elméjét sem tudja irányítani. Aki újra és újra kudarcot vall, vagyis lúzer. Azt hittem, hogy valami alapvetően nem stimmel velem. Mivel annyira ragaszkodtam a szomorúsághoz és a haraghoz, attól tartottam, hogy talán gonosz is vagyok. Ezért aztán mindenkit ellöktem magamtól, mielőtt erre rájöhetett volna. Tökélyre vittem az önszabotázst, bár ennek nem voltam tudatában.

Időnként mindannyiunkkal előfordul, hogy szabotáljuk önmagunkat. Megakadályozzuk, hogy megismerkedjünk a számunkra tökéletes társsal, hogy felvegyenek álmaink munkahelyére, megakadályozzuk magunkat abban, hogy hinni tudjunk, és ezáltal felszabadulhasson a lelkünk.

Valamilyen mértékben mind megtapasztaljuk néha az önkorlátozást. Ebben a könyvben azt fogjuk megvizsgálni, hogy miért tesszük ezt magunkkal, és mit tehetünk ellene. Tinédzserkoromban azonban az önszabotázs volt a legjobb barátom, ez volt a megküzdési technikám, és minden egyes alkalommal, amikor csak tehettem, használtam.

A magány erődje

Személyre szabott, az elutasítás ellen kialakított gubóm egy erőd volt, amely eredetileg arra szolgált volna, hogy megvédjen, de valójában elszigeteltté és magányossá tett, távol tartott azoktól az emberektől és dolgoktól, akiket szerettem, és amelyekre vágytam.

Nehéz volt ezt belátnom, mert semmit sem tudtam még az emberi elme erejéről. Nehéz volt megértenem, hogy a gondolataink nem mindig állnak összhangban a valósággal, és hogy a hiedelmeink megváltoztathatók. Sokkal könnyebb volt az önmagam által fenntartott szomorúság, magány és fájdalom világában ragadni, és közben azt remélni, hogy egyszer az egész elmúlik. Még ennél is könnyebb volt elhinni, hogy ez minden, ami létezik. Egy magam alkotta buborékban éltem. Olyan volt, mintha állandóan a víz alatt lennék, nem láttam és nem hallottam tisztán, egyedül voltam és fuldokoltam.

Mi is az a személyiség?

Az érzelmi és lelki fájdalom olyan, mint a tüske. Bármilyen kicsi is, gyulladást okozhat, ha nem távolítjuk el. A fájdalom felemészti a figyelmünket, a gondolatainkat és az érzelmeinket.

A figyelmünk tárgya, a gondolataink és az érzelmeink együttesen a létállapotunkká válnak, és ha tartósan ugyanabban a létállapotban maradunk, akkor az a személyiségünkké lesz. Ez az az állapot, amely által megismerjük és felismerjük magunkat, az az állapot, amelyet ismerősnek érzünk. És miután eléggé megszokjuk, megismerjük a saját kellemetlenségeinket, megbarátkozunk velük, és akár függővé is válhatunk ettől a létállapottól, ettől a személyiségtől.

Amikor elhisszük, hogy egyszerűen ilyen a személyiségünk – ezek vagyunk mi –, úgy hisszük, nincs más választásunk, ezzel kell együtt élnünk, mert így vagyunk összerakva, előre be vagyunk programozva, minden kőbe van vésve, ez már mindig így marad. Hogy ezt alátámasszuk és megerősítsük, diszfunkcionális történeteket mesélünk magunknak, például ilyeneket: „Én már csak ilyen vagyok.” „Ilyen a személyiségem.” „Ehhez a személyiségtípushoz tartozom, tehát így gondolkodom, és így viselkedem.” „Mindig is ilyen voltam.” Végül a legrosszabb diszfunkcionális történet: „Már túl késő ezen változtatni.” Pedig az, amit a személyiségünknek tartunk, gyakran csak az érzelmi komfortzónánk, a megszokott gondolataink, érzéseink és cselekvéseink összessége, amit már annyira megszoktunk, hogy biztonságban érezzük magunkat benne. Gondolkodásunk, cselekedeteink és viselkedésünk így kiszámíthatóvá válik. Ebből a könyvből majd számodra is kiderül, hogy a tudatalatti és az ego egyszerűen a megszokottat akarja, ezért elkezdünk hinni egy úgynevezett „személyiségben”, megengedjük, hogy belekerüljünk egy dobozba, majd azt, hogy benne is maradjunk.

Ha hiszünk a meghatározott személyiségtípusunkban, egész életünkben arra fordíthatjuk az erőnket, hogy tápláljuk és fenntartsuk önmagunk e megkonstruált változatát, ugyanakkor megakadályozzuk magunkat abban, hogy olyanok legyünk, amilyenek lehetnénk, ha hajlandók lennénk kilépni abból az érzelmi biztonsági zónából, amit személyiségtípusnak nevezünk. Ha alapvetően máshogy kezdenénk gondolkodni és viselkedni, egy újfajta érzelemvilágba kerülnénk. Néha egyszerűen egy olyan személyiségtípus korlátain belül élünk, amelyet valójában mi magunk teremtettünk, pedig nem olyannak születtünk. Ez nem azt jelenti, hogy ne lennének velünk született, természetes hajlamaink. Természetesen vannak. De tágíthatunk a határainkon, fejlődhetünk és növekedhetünk, méghozzá bármikor, amennyiben vállaljuk a belső változás megteremtéséhez szükséges munkát.

Akkoriban még nem tudtam, hogy a személyiségem nem valamiféle kőbe vésett dolog, hanem meg tudom változtatni. Azt mondogattam hát magamnak, hogy egyszerűen nem vagyok elég intelligens, nagyon félénk ember vagyok, nem születtem vezetőnek, és alapvetően kicsi az önbizalmam. Olyan dolgokat mondtam magamnak, amelyekről később kiderült, hogy egyáltalán nem igazak, és olyan címkéket aggattam magamra, amelyeket később eltávolítottam, és bebizonyítottam, hogy hamisak. Akkoriban abszolút téves elképzeléseim voltak arról, hogy ki vagyok én, és mire vagyok képes. Ez nem is csoda, hisz a magam által magamra aggatott címkéket vettem alapul, és nem tudtam, hogyan szabadulhatnék meg tőlük, hogy végre a valódi, hiteles önmagammá válhassak. Életemnek abban az időszakában beleestem az „ilyen a személyiségem” csapdájába.

„Akkoriban még nem tudtam, hogy a személyiségem nem valamiféle kőbe vésett dolog, hanem meg tudom változtatni.”

Néha könnyebb elviselni a tüskét, mint kihúzni

Mindannyian más-más sérüléseket hordozunk. Azt az érzést, hogy a szüleink nem értékelnek minket, hogy a barátaink elutasítanak, vagy azt, hogy valaki, akinek tálcán nyújtottuk a szívünket, visszautasított. Félünk attól, hogy újra szeretni fogunk, az egész életünket azzal töltjük, hogy megpróbálunk megfelelni mások elvárásainak, belepréseljük magunkat egy „dobozba”, úgy élünk, hogy megpróbálunk olyanok lenni, amilyennek szerintünk a többiek látni akarnak minket.

Bár a sérülések különbözők lehetnek, a végeredmény mindig ugyanaz. Az életünket a félelem, és nem a szeretet irányítja. Mások elismeréséért küzdünk, és egyáltalán nem becsüljük magunkat.

Kicsiben játszunk, csírájukban fojtjuk el az álmainkat, vagy megtagadjuk őket azért, hogy másoknak megfeleljünk. Végül a tüske, amit magunkban hordozunk, annyira fájdalmas lesz, hogy már nem is tudunk másra gondolni, csak a kínra. A lelki fájdalom ugyanilyen. Annyira elhatalmasodik, hogy már csak erre az érzésre és az életünk fájdalmas dolgaira tudunk koncentrálni, nem érzünk semmi mást, nem látjuk a többi részünket, a szép dolgokat. Minden jó tapasztalat és önmagunkról alkotott kedvező gondolat feloldódik ebben a kínban, és egy olyan kép marad helyette, amely csak a hibáinkat és a fájdalmainkat mutatja.

A fájdalom oldása

Szomorú, hogy milyen sokan élünk tartós érzelmi vagy lelki fájdalomban. Elrejtjük, elnyomjuk és eltereljük a figyelmünket, elvonatkoztatunk tőle, remélve, hogy elmúlik, de pontosan tudjuk, hogy nem fog. Az egész életünket, a viselkedésünket, még az álmainkat is úgy építjük fel, hogy elrejtsük a sebeinket és a fájdalmainkat. Ez maladaptív viselkedés, vagyis rossz alkalmazkodás.

Néha az a leghangosabb ember a szobában, aki leginkább szeretné elnyomni a belső fájdalmát. A legszélesebb mosolyú emberről nem is gondolnánk, hogy éppen a könnyeiről próbálja elterelni a figyelmünket. A nagyon motivált ember egyszerűen a munkába menekül, mert fél attól, hogy leüljön egy pillanatra, és befelé figyeljen. Az adrenalinfüggő titkon kárt szeretne tenni magában, mintegy önbüntetésként. Azok az emberek, akik túl sokat isznak, és azt mondják, nem törődnek ezzel, valójában ezzel azt mondják, hogy nem törődnek magukkal.

„Az a leghangosabb ember a szobában, aki leginkább szeretné elnyomni a belső fájdalmát.”

A sport és a munka is társadalmilag elfogadott módja annak, hogy elrejtsük és leplezzük a fájdalmunkat. A megszállottság és az önkárosítás „szorgalomnak” és „bátorságnak” mutatkozik. Ha nem vagyunk elégedettek magunkkal, az arra késztet, hogy még több érmet és még több előléptetést szerezzünk. A diszfunkcionális családi élet elől menekülve túl sok időt töltünk az edzőteremben vagy az irodában, és a beteges igény, hogy észrevegyenek és szeressenek minket, könyörtelenül arra késztet, hogy folyton a figyelem középpontjában legyünk, és mindenki rólunk beszéljen.

Bármilyen viselkedési mintázatot és érzelmet bevetünk, hogy a figyelem középpontjában maradjunk, még akkor is, ha az romboló hatást gyakorol másokra vagy saját magunkra.

Amikor a fájdalom haragba fordul

Ha ezt a belső fájdalmat túl sokáig hordozzuk, hatalmasra nőhet. A szomorúság, a magány és a kétségbeesés utat nyit a haragnak. Az intenzív dühnek. Már kisfiúként is dühös voltam a családomra, a tanáraimra, a barátaimra. Végül, amikor már mindenkire és mindenre haragudtam, önmagam ellen fordítottam a haragomat, és hadat üzentem magamnak. A neheztelés gyűlöletté változott. Könyörtelen, tartós önutálattá. Gyűlöltem magam a hibáimért, a szomorúságomért és a magányosságomért.

Gyűlöltem magam mindazért, amit nem valósítottam meg. Gyűlöltem magam, mert nem voltam az az erős, magabiztos ember, aki lenni akartam. Mert úgy láttam, hogy kudarcot vallottam. Meg sem közelítettem azt az embert, akinek – úgy véltem – lennem kellett volna. Akivé a szüleim szerették volna, hogy váljak. Úgy gondoltam, hogy kudarcot vallottam, és cserben hagytam azokat, akik szerettek. Elárultam őket, és ez nem maradhatott büntetlenül.

Mindenkinek bizonyítanom kellett. Erősnek kellett mutatnom magam, nem hagyhattam, hogy a világ lássa a sérülékenységemet, a fájdalmamat. A gyógyulás egyetlen módja a harag volt, hogy bármi áron elérjem, amit akarok, hogy elfojtsak és megtagadjak mindent, amit elfogadhatatlannak tartottam. Azt mondogattam magamnak, hogy meg kell keményednem, és tovább kell lépnem. Nem volt helye sem gyengeségnek, sem ostoba szomorkodásnak. Keményedj meg, zárkózz be, ez az egyetlen módja, hogy túljuss az egészen! – mondogattam magamnak. Így hát tovább meneteltem, sebesülten, tele fájdalommal, magányosan, fuldokolva. Felvettem egy maszkot, páncélt öltöttem, hogy elrejtsem belső fájdalmamat, hogy bezárjam a démonjaimat, a külvilágot pedig kirekesszem.

„Felvettem egy maszkot, páncélt öltöttem, hogy elrejtsem belső fájdalmamat, hogy bezárjam a démonjaimat, a külvilágot pedig kirekesszem.”

Álarc mögött

Tizenéves koromban többször is felvetődött bennem az öngyilkosság gondolata. Úgy éreztem, ez az egyetlen lehetőségem. Még azt is részletesen átgondoltam, hogyan, mikor és hol tehetném meg. Igazán bizarr helyzet volt. Mindenki, aki már átélt ilyesmit, tudja, hogy az elme megdöbbentően tiszta ilyenkor.

De nem a halálra vágyunk. Nem tudom, van-e valaki egyáltalán, aki az elmúlást várja. Inkább arról van szó, hogy megpróbáljuk enyhíteni a könyörtelen fájdalmat, a szüntelenül háborgó gondolatokat és az állandó magányt. Majdnem olyan, mintha az életet és a világot egy hangtalan ürességből, egy légüres térből figyelnénk, miközben az élet és minden, amire vágyunk, egy üvegfal túloldalán van, elérhetetlen messzeségben. Nem érezhetjük, nem érzékelhetjük és nem tapasztalhatjuk meg.

Nem akartam meghalni, de egyszerűen nem tudtam így élni tovább. Azokban a sötét napokban fogalmam sem volt arról, hogy meg tudom változtatni az életemet, hogy meg tudom változtatni a világomat egyszerűen azáltal, hogy változtatok magamon. Úgy éreztem, csapdába estem, nem változtathatom meg az életem, és ezzel nem tudtam szembenézni.

Fedezzük fel szerethető részeinket!

Tizenöt éves koromban, amikor arra készültem, hogy véget vetek az életemnek, az anyámra gondoltam. Az én hihetetlen anyukámra, akit teljes szívemből szeretek. Az én hihetetlen anyukámra, akiről tudtam, hogy szeret, még ha nem is értettem, miért. Mivel nagyon szerettem őt, elképzeltem, mit érezne, ha öngyilkos lennék. Ez felrázott. Ez volt az első alkalom az életemben, amikor megengedtem magamnak, hogy észrevegyem, valóban van valaki, aki szeret engem.

A lelkem mélyén tudtam, hogy minden igyekezetem ellenére anyám ismer engem, minden porcikámat ismeri. Ha ő hajlandó szeretni engem, akkor valamilyen szinten szerethetőnek kell lennem. Egy rövid, de annál intenzívebb pillanatig átjárt az érzés, hogy szeretnek, és szeretek.

Ráébredtem, hogy bármennyire erős is a félelem, van valami, ami még erősebb. Erősebb, mint a szorongás, erősebb, mint a düh, és erősebb, mint az önszabotázs. És ez a szeretet. Abban a pillanatban megtapasztaltam a szeretet erejét. Ahogy feladtam az ellenállást, és hagytam, hogy a szeretet érzése átáramoljon rajtam, észrevettem, hogy mentálisan és fizikailag is másképp érzek. Ahogy magamhoz öleltem az érzést, hogy szerethető vagyok, és szerethetek, minden porcikámban éreztem a különbséget, nemcsak az elmémben, hanem a testemben is. Egy rövid pillanatra megéreztem a szeretet valódi erejét, és azt, hogy az érzelmeim milyen nagy hatást gyakorolnak arra, amit gondolok, és ahogyan érzem magam.

„Ráébredtem, hogy bármennyire erős is a félelem, van valami, ami még erősebb. Erősebb, mint a szorongás, erősebb, mint a düh, és erősebb, mint az önszabotázs. És ez a szeretet.”

Az első alkalom olyan volt, mintha végigsöpört volna a szívemen egy hullám vagy egy elektromos impulzus. A másodperc töredékéig valami egészen új érzés járt át. Kíváncsivá tett a dolog, mert abban a pillanatban a gondolataim és a testi érzeteim is gyorsan megváltoztak a szeretet hatására. Felcsillant előttem a remény. Ha az elmém és a testem akár csak egy pillanatra is meg tud változni, talán az is lehetséges, hogy örökre megváltozzanak.

Azon tűnődtem: Mi lenne, ha megtalálnám és megtapasztalnám azt a részemet? Mi lenne, ha akár csak egy másodpercre is megengedném magamnak, hogy az anyám szemével lássam magam? Tudatosult bennem, hogy van miért küzdenem, és hogy talán a szeretet a kiindulópont, a gyógyszer, amire szükségem van, talán a szeretet a kulcs.

Elhatároztam, hogy adok még egy esélyt az életnek, és meglátom, hogy megtalálom és megtapasztalom-e azt a részemet, amelyet az anyám szerethetőnek talált. Azt a részemet, amelyben a szeretet még mindig létezik és él.

Volt bennem valami, ami még nem volt kész távozni, valami, ami még mindig hajlandó volt hinni abban, hogy máshogy is lehet élni. Egy részem még mindig élni akart, és arra ösztönzött, hogy végre megtapasztaljam azt az életet, azt a szabadságot, azt a könnyedséget, amire annyira vágytam, és amit csak nagyon rövid pillanatokra éltem meg.

A célok hajszolása

Jó nyomon indultam el, de nem tudtam, hogy rossz ösvényen járok. Úgy döntöttem, megpróbálok olyan emberré válni, aki megérdemli anyám szeretetét, mert akkoriban tévesen azt hittem, hogy a szeretetet ki kell érdemelni. Nem jöttem rá, hogy az igazi szeretet azt jelenti: valakit azért szeretünk, mert az, aki, és nem azért, amit tesz, vagy amije van. Így hát arra törekedtem, hogy olyasvalakivé váljak, aki elég jó, és megérdemli a szeretetet.

Igyekeztem javítani az iskolai és a sportteljesítményemen. Elhatároztam: mindent megteszek azért, hogy legyek valaki. Valaki, aki értékes, akit az emberek szeretnek, akire az anyám büszke lehet. Leírtam mindazokat a dolgokat, amelyekről úgy gondoltam, hogy jó fiúvá tesznek, a célokat, amelyeket el kell érnem ahhoz, hogy értékesnek tartsanak. Beleestem a célok és a céltudatosság csapdájába.

Elhittem, hogy az elért dolgok, a megszerzett trófeák és címek, a sikeres vizsgák határozzák meg azt, hogy mennyit érek, és nem az, hogy ki vagyok.

A következő néhány évben belevetettem magam a kiválóságra törekvés könyörtelen és önostorozó hajszolásába, egyre magasabb és magasabb személyes normákat és célokat tűztem ki, amelyeknek kétségbeesetten igyekeztem megfelelni. Mindezt az a vágy ösztönözte, hogy meggyőzzem magam arról: nem vagyok olyan értéktelen, mint korábban gondoltam. A célokkal kapcsolatos megszállottságom a győzelem folyamatos igényét eredményezte. Minden egyes siker egy rövid időre elhitette velem, hogy nem vagyok magányos, nem vagyok lúzer. De minden diadal után megint felbukkant az érzés, hogy nem vagyok elég jó. A siker érzése pedig szertefoszlott.

Versenykörnyezetben a megszállottság és a kétségbeesés könnyen álcázható összpontosításnak, erős akaratnak és elszántságnak. Az önbüntetés és az önkárosítás a fájdalmak leküzdésére irányuló hajlandóságnak tűnhet. Versenyhelyzetben tehát elrejthettem, hogy nem tudom elfogadni magam, és valaki más szeretnék lenni, valaki más céljait hajszolva.

A győzelem átmeneti felüdülést hozott számomra. Minden egyes iskolai és sportbeli győzelem a boldogság pillanatnyi érzését adta, míg a vereség tovább fokozta a haszontalanság és az üresség érzését. Változtattam a tevékenységeimen, és az új dolgok átmenetileg megváltoztathatták az érzelmeimet, de amint ez az érzés szertefoszlott, visszatértem a megszokott hitrendszeremhez. Akkor még nem tudtam, hogy ha nem változtatom meg az önmagammal kapcsolatos legbensőbb, legmélyebb hiedelmeimet, mindig ugyanoda fogok kilyukadni.

Félni kezdtem a vereségtől, olyannyira, hogy már nem is tudtam másra gondolni. Persze minél jobban félünk valamitől, annál több energiát adunk neki, és annál erősebben vonzzuk magunkhoz. Annyira rettegtem a kudarctól, hogy semmi másra nem tudtam koncentrálni. Tudtam, hogy ha bekövetkezik, a félelem és az önutálat szökőárját fogja rám zúdítani. Nem a vereség tényétől tartottam, hanem attól a hangtól a fejemben, amely, tudtam, azonnal megszólalna, ha veszítenék. Féltem, hogy visszarepít azokba az időkbe, amikor tizenegy évesen először gondoltam öngyilkosságra, amikor nem volt hová mennem, és a semmi mélységével néztem szembe.

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 BUDAPEST • MÚZEUM KRT. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ KÖZÖSSÉG
ÉRDEKESSÉGEK • KÖNYVRÉSZLETEK • JÁTÉKOK

A mindennapokra!

ÉDESVÍZ KIADÓ

ÉDESVÍZ NAGYKERESKEDÉS
VISZONTELADÓINKNAK

nagyker@edesviz.hu
00-36-30-781-5474

ÉDESVÍZ + magazin
Cikkek az
EGÉSZSÉG • ÖNFEJLESZTÉS • EZOTÉRIA
témaköreiben

Érdekes információk szerzőkről és könyvekről

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen