Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Paisley Hope: Training the Heart

Copyright © Paisley Hope, 2024

First published as Training the Heart in 2024 by Century, an imprint of Cornerstone.

Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

No part of this book may be used or reproduced in any manner for the purpose of training artificial intelligence technologies or systems. This work is reserved from text and data mining

(Article 4(3) Directive (EU) 2019/790).

All rights reserved.

Borító © Ella Laytham

Borítóillusztráció © Katie Smith

Hungarian translation © Nagy Marietta, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 682 165 2

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

A Kentucky Derby versenyre való felkészülés, az egyéves csikó vásárlása, a derbihez vezető út és a versenyló képzésének leírásához általános útmutatókat használtam. Kérlek, vedd figyelembe, hogy ez a könyv fikció, és a kifejezések, az események, illetve Wade és Ivy Kentucky Derbyhez vezető útja nem feltétlenül tükrözi a valóságot. Ne feledd: egy regénynek szórakoztatónak kell lennie, és az események a történethez igazodva módosíthatók.

FIGYELMEZTETÉS!

A könyv rengeteg szexjelenetet, illetve a teherbe esés nehézségeiről, múltbeli érzelmi bántalmazásról, alkoholizmusról szóló részeket tartalmaz, továbbá fojtogatós/durva/anális szexet, és seregnyi trágár beszédet.

SZÓSZEDET

Egyéves – egy és két év közötti csikó

Vágta – a ló leggyorsabb tempója

Kétéves – két és három év közötti csikó

Válogatófutam – felkészítő verseny a ló számára olyan futamok előtt, amelyek beleszámítanak a pontjaiba. Selejtező.

Azoknak, akik mogorva, hűséges,
védelmező cowboyukat keresik,

aki az „enyém” szót tetoválja a kezére,
csak hogy szépen mutasson

a nyakad körül. Ne add fel, bébi!

A te Wade Ashbyd is itt van valahol

Alexa… lejátszási lista Wade és Ivy szerelmi története

1. Stone’s Throw – The Red Clay Strays

2. Coming Home – Leon Bridges

3. The Devil Wears a Suit and Tie – Colter Wall

4. Like a Wrecking Ball – Eric Church

5. Spotless (feat. The Lumineers) – Zach Bryan

6. Sand In My Boots – Morgan Wallen

7. I Feel a Sin Comin’ On – Pistol Annies

8. Heart Like a Truck – Lainey Wilson

9. In Your Love – Tyler Childers

10. Bells of Every Chapel (feat. Billy Strings) – Sierra Ferrell

11. Son of a Bitch – Jessie Murph

12. forefathers – Stripped Back – Liam St. John

13. Porch Light – Josh Meloy

14. If I Had a Lover – Dylan Gossett

15. Worst Way – Riley Green

ELŐSZÓ Wade

Július

A mentségemre szóljon, hogy ez volt a történelem leghosszabb lassú izzása. Egyszerűen elvesztettem az időérzékemet, aztán volt egy kitérő idefelé…

Leballagok a nagy ház lépcsőjén, miközben ez az apró, élénk nő összevissza fecseg mellettem, és rohadt részletesen igyekszik elmagyarázni, hogy miért késett el az interjúról.

Kibámulok a mezőre, és azon tűnődöm, mi a francról beszél, és mi a fene az a lassú izzás.

Belélegzem Kentucky késő reggeli friss hegyi levegőjét, amíg ő tovább meséli az egész átkozott cselekményt, és bár tudom, hogy megbánom, ha megkérem, de a francba is, szeretném, hogy végre a lényegre térjen.

– Magyarázza meg! – mondom.

– Mit magyarázzak meg? A lassú izzást? Vagy hogy miért késtem el a könyv miatt? – kérdezi, és ha akarnék sem tudnék válaszolni, mert nem hagy rá időt. – A lassú izzás… tudja, az a rész, amely felvezeti a könyv… pikáns részeit…

Pikáns?

Egyetlen ezredmásodpercet vár, hogy megszólaljak, és amikor nem teszem, folytatja.

– Mindenesetre a főszereplő, akit a legjobban szerettem, épp megcsókolta a lányt, végre… mert a másik férfi, akivel a lány volt, csak most fejezte be. Lakótársak voltak…

Megállok, és hirtelen megfordulok, ami megijeszti. Értetlen arccal meredek rá.

Pislog, és felnéz rám, rájön, hogy rohadtul elkalandozott. De valamiért még mindig beszél.

– Nos, szerintem csak a sorára várt a lánynál, és… – A pillanat töredékéig elhallgat, lenéz a csizmájára, aztán újrakezdi. – Mindegy… most itt vagyok, de később kiderül, hogy melyikük…

Elég.

– Csak… Jézusom… Tudja maga, mit jelent a profi szakmai hozzáállás? Van fogalma róla? – kérdezem, megakadályozva, hogy befejezze a mondatot, mert úgy tűnik, hogy ez a diskurzus a könyvéről – ami nagyon úgy hangzik, mint valami pornó – szinte szexuális zaklatásnak tekinthető, bár ebben a pillanatban szent meggyőződésem, hogy én vagyok az, akit bántalmaznak.

Kinyitja a száját, de nem szólal meg. Ezt jelzésnek veszem, hogy folytassam a sétát.

– Elnézést a késésért, és hogy vesztegettem az idejét, Mr. Ashby – mondja sokkal profibb hangon, mintha lemondtam volna róla, még mielőtt belevágtunk volna a felvételi beszélgetésbe. Ami egészen eddig így is volt.

Összeszorítom fogamat. Lehangol, hogy ilyen kelletlenül ejti ki a nevemet. Talán a családomnak igaza van. Abból ítélve, hogy milyen idegesnek tűnik, lehet, hogy túlságosan nyers voltam vele, amikor hat perc késéssel érkezett az interjúra. Egyszerűen nem volt türelmem. Csak túl akarok esni ezen az átkozott napon, és venni egy lélegzetet az ügyvédeimmel és a volt feleségemmel, Janelle-lel töltött átkozottul hosszú reggel után.

Újra megállok, készen arra, hogy megforduljak és szembenézzek ezzel a kis szélvész kisasszonnyal, hogy közöljem vele, újrakezdjük az interjút, ezúttal sokkal profibb szinten. Mielőtt még megszólalhatnék, észreveszem, hogy túl gyorsan lépdel, és fel sem néz, így aztán nem tűnik fel neki, hogy megálltam. A következő pillanatban egyenesen belém ütközik, és hátratántorodik a fűben.

– A francba, a fenébe! A francba… Bocsánat – mondja, én pedig finoman megfogom a könyökét, hogy felállítsam.

– Nézze, Miss… – kezdem, majd elengedem a könyökét, ahogy visszanyeri az egyensúlyát, és amikor rám néz, igyekszem nem észrevenni, milyen szép ibolyakék a szeme.

– Spencer. – Úgy mondja, mintha nagyon udvariatlan dolog lenne, hogy elfelejtettem a nevét. Azt, amit akkor ismételt meg, amikor alig öt perce találkozott a családommal.

Oké, talán tényleg az.

– Rendben. Miss Spencer, gyorsan lerendezzük ezt a marhaságot.

Megfordulok, és újra elindulok, ő pedig tartja velem a lépést, ahogy az irodám ajtajához közelítünk. Elhaladunk a farmon dolgozó két férfi mellett, akik abbahagyják a munkát, hogy csekkolják a társaságomban lévő nőt. A fejemet ingatom, ahogy elhaladunk mellettük, mert az egész farmom tele van ilyen barmokkal.

– Nem tapasztalatlan jelentkezőket várok – mondom. – Bár csak ideiglenesen, de szükségem van egy tapasztalt edzőre, aki átveszi Sam helyét.

Belököm az irodám ajtaját, és ő követ. Megkerülöm az asztalomat, ő pedig kopott farmerjában, tökéletesen szabott fekete pólójában és hozzáillő fekete cowboycsizmájában megáll a másik oldalon, karját keresztbe fonja dús melle alatt. Tekintetem találkozik az övével, és rájövök, hogy valami olyasmit mondtam, amitől teljesen kiakadt.

– Ó, értem, maga is közéjük tartozik? Azt hiszi, hogy csak azért, mert fiatal nő vagyok, egyúttal tapasztalatlan is?

Leveszem a kalapomat, és az asztalra dobom. Basszus, ez nagyon távol áll tőlem. Ez a kis csibész…

– Látom, hogy csak az időmet vesztegetem. Jobbat vártam magától – mondja kihívón.

Előrehajolok, a tenyeremet az asztalra helyezem, és halkan beszélek, hogy lássa, nem tartom szórakoztatónak a viselkedését. A francba is, itt én vagyok a főnök – nem ő.

– Ennek semmi köze ahhoz, hogy nő. Ezen a területen a legelismertebb trénerek között is akadnak nők. A francba, az az edző, aki helyett újat keresünk, szintén nő.

Megenyhül a tekintete, és szinte szégyenlősnek tűnik, ahogy leengedi a karját.

– Ó, csak feltételeztem a Sam név miatt…

– Samantha – vágok közbe. – A feltételezések szinte sehova sem vezetnek – teszem hozzá mogorván.

Beletúrok a hajamba, leülök, és hátradőlök a székemben. Elismerem, hogy harcias, és valószínűleg ő a legszebb nő, akin megakadt a szemem, mióta is… a francba, nagyon régóta. Oké, átkozottul lélegzetelállító. Annyira, hogy a farkam abban a pillanatban felfigyelt rá, amikor hosszú, hollófekete haját a válla mögé dobta, miközben a csizmája a földhöz csapódott.

Ivy Spencer. Ránézek, és azon tűnődöm, hogy hogyan felejthettem el a nevét.

Követi a példámat, kicsit ellazul, ahogy leül velem szemben. Veszek egy mély levegőt, mielőtt folytatnám. Nem akartam, hogy ez az interjú ilyen ingerült hangnemben kezdődjön. Valójában nem vagyok seggfej. Csak annyi mindennel kell foglalkoznom mindig, hogy gyorsan beszélek, tízből kilencszer idegesen, csak hogy mihamarabb továbbléphessek a következő feladatra.

– Nézze, ha őszinték akarunk lenni, maga nagyon fiatal, nem lehet több, mint mennyi… öt év tapasztalata?

Megint az a dacos tekintet. Szív alakú arcáról semmit nem lehet leolvasni – magas arccsontja, keskeny, egyenes orra és telt, rózsaszín ajka mind tökéletesen fegyelmezett. De a szeme! Viharos tekintete elárulja, hogy nagyon gyorsan helyre fog tenni. Ha nem lennék ennyire kimerült, talán még szórakoztató is lenne.

– Igazából majdnem tizenöt. Ha beleszámítjuk az összes gyakornoki órámat. De azok nélkül is ott van a Kentucky Egyetemen ösztöndíjasként szerzett lótenyésztő szakmérnöki diplomám, és öt év a Bellingham Ranchon, ahol telivéreket edzettem… – mondja, és felvonja a szemöldökét, mintha azt kérdezné, hogy: lenyűgöztem, Mr. Ashby? – Előtte három év a Nottingham Rehabilitation Centerben. Ja, és négy nyári gyakorlat az American Quarter and Thoroughbred Associationnél1 Peter Sampson vezetésével a középiskola és az egyetem alatt.

Egy jól ismert edző nevét említi, aki segített a 2015-ös Hármas Korona2 győztesének felkészítésében.

Hát, basszus.

– Senki sem mondta még? A feltételezések szinte sehova sem vezetnek – mondja. Egy félénk kis mosoly kunkorodik csinos ajkán, és ettől valami arra késztet, hogy mindenféle, többnyire nagyon helytelen dolgot akarjak tenni, hogy letöröljem azt a kifejezést az arcáról.

Felmordulok, és úgy tűnik, kicsit ellazul.

– Nézze, jó vagyok abban, amit csinálok. Van egy modern megközelítésem, amit, gondolom, ez a ranch nem alkalmaz – de segíthet önnek, főleg, ha valamikor még szeretne derbin futtatni – ajánlja fel.

Ránézek, és azon tűnődöm, vajon ő lehetne-e az, aki átveszi Sam helyét. Tizenöt éve? Szóval lovakkal foglalkozik, mióta is… gyerekkora óta? Megrázom a fejemet; az agyam valamelyik része azt kérdezi, hogy miért érdekel ennyire az élettörténete.

Feláll, és az ajtó felé int.

– Megmutatja a helyet is, miközben beszélgetünk, vagy ez az állásinterjú csak arról szól, hogy ül, és némán ítélkezik felettem?

Egy pillanatra tátva marad a szám a pimasz hangjától, aztán összeszedem magam, felállok, és visszateszem a kalapomat a fejemre.

– Az istállók erre vannak – mondom, és pufogva, elsuhanok mellette.

Húsz perccel később a nagy kifutónk előtt állunk, és Dustyt, az egyik kiképzőnket figyeljük, aki egy ideges új csikóval próbál dolgozni. Ez a csikó nyugtalan, és már arra is nehezen vettem rá, hogy figyeljen, és ne ijedjen meg.

Ivy a ló viselkedését tanulmányozza, mintha telepatikus kapcsolatban lenne vele, én pedig három munkásom kérdéseire válaszolok. Valamiért hirtelen úgy döntöttek, hogy épp ott kell dolgozniuk, ahol Ivy és én vagyunk. Mintha nem tudnám, hogy Ivy vonzotta ide őket.

Az egyik emberem úgy cseverészik Ivyval, mintha régi barátok lennének. Nevetnek, és azonnal tudom, hogy ez a nő nem dolgozhat itt. Túl zavaró, túl elbűvölő. Ezek a rohadékok soha semmit sem fognak elvégezni, ha itt van, márpedig itt a farmon a hatékonyságra koncentrálok. A legkevésbé sincs szükségem egy újabb dologra, ami miatt aggódnom kell a napi teendőim során.

– Hogy megy, őrmester? – kérdezi Nash, az örök barátom, megveregetve a hátamat. Eljött a nagy háztól, miután megreggelizett anyámmal és a húgommal.

– Aaaa – morgom.

– Ennyire jól? – kérdezi vihogva. – Nem gondolod, hogy talán túl szigorú vagy vele? Hat perc késés miatt? Most tényleg?

– Talán. Jó az önéletrajza.

Ennyit mondok neki, miközben figyelem, ahogy Ivy lekap egy lovaglópálcát a falról, és belép a karámba.

Nashsel egymásra nézünk, majd gyorsan utánaeredünk, amíg ő kitárja a kaput, és megbizonyosodik arról, hogy biztonságos a belépés.

– Nem bánja, ha megpróbálom? – kérdezi merészen Dustytól.

Dusty úgy néz rá, mintha azt kérdezné: Ki a franc ez? Aztán szélesen elmosolyodik.

– Fogja csak. Ez egy makacs dög, nem hagyja, hogy bármilyen dominanciát érvényesítsek vele szemben.

Ivy bólint, és elfoglalja a helyét a ringben a harcias lóval szemben.

– Hallottak már a Parelli-programról? – kérdezi tőlem és Dustytól.

– Nem mondhatnám, hogy hallottam – mondom, és figyelem, ahogy átveszi Dustytól a vezetőkötelet. Más ember most, mint az irodámban volt, dühösen. Ez a nő itt nyugodt, összeszedett, és tökéletesen otthon érzi magát ennek a zaklatott lónak a közelében. Egy pillanatra végigsimítja az állat orrát az egyik kezével, és súg neki valamit, amit egyikünk sem hall.

– Az az alapgondolata, hogy a lovaglás művészete természetes úton is elsajátítható kommunikáció, megértés és pszichológia révén, félelem és megfélemlítés nélkül.

Fogja a kiképzőbotot, az aljáról lelógó zsinórt a ló hátára helyezi, és hagyja, hogy ott pihenjen, mielőtt gyengéden lecsúsztatja. A ló megijed, de Ivy ahelyett, hogy szorosabbra fogná a vezetőszárát, egyszerűen felemeli a kezét, és több helyet ad a lónak.

– Mi itt nem így csináljuk – mondom neki, miközben odahajolok a korláthoz és nézem, mert a francba, Ivyt nézni ezzel a lóval szinte lenyűgöző.

– Miért csinálja a régimódi módon? – kérdezi.

– Mert mindig is így csinálták – válaszolom erőtlenül.

Ivy folyamatosan mozog, hol a ló hátán húzogatja az ostor zsinórját, hol lasszóként köröz vele a földön. Valahányszor a ló megijed, súg neki valamit, majd visszavezeti a vezetőszárnál fogva, és a francba is, tíz perc munka után a ló képes folyamatosan Ivyra nézni, és harminc másodpercig vele együtt mozogni, nyugodtan körbe-körbe járva, ahogy Ivy vezeti.

– Látják, engem arra képeztek, hogy igazi partnerséget alakítsak ki a lóval. Ehhez ki kell érdemelni a bizalmát, és segíteni neki, hogy biztonságban érezze magát. És ezt nem érhetjük el a régimódi, hagyományos kiképzési módszerekkel. A biztonságot és védelmet keresik. És ha ezt nem találják meg nálunk, soha nem fognak megbízni bennünk. Soha nem lesznek készséges partnerek.

– Úgy hangzik, mint valami New Age-es, hippiszarság – nyögöm ki gondolkodás nélkül, mire Nash a könyökével a bordáimba bök. Egyértelmű, hogy amit csinál, az működik. Csak nem szeretem, ha tévedek, vagy ha kicsúszik a kezemből az irányítás. És most mind a kettő megtörténik.

Ivy a módszerével még néhányszor körbevezeti a lovat a karámban, és amikor elégedett a ló munkájával, leoldja a vezetőszárat, és elengedi. Odalép hozzám, a mellkasomhoz nyomja a kiképzőbotot, kék szemével felnéz rám, és így szól:

– Hé, maga a főnök, csak azt mondom, hogy nekem ez bevált. Csakúgy, mint az emberek esetében, a tiszteletet ki kell vívni, nem csak elvárni. Köszönöm a lehetőséget, szívesen segítenék a családja farmján, amíg Sam távol van – mondja, majd elsuhan Nash és köztem, és visszanéz a válla fölött. – Kivéve, ha úgy gondolja, hogy nem vagyok alkalmas a feladatra – teszi hozzá mosolyogva.

Nash hozzám hajol, és azt suttogja:

– Basszus, őrmester. Azt hiszem, most találtad meg a társadat.

Keresztbe fonom a karomat a mellkasom előtt, és nézem, ahogy Ivy elmegy, tudva, hogy nemcsak hogy bajt fog okozni, de a francba, gyakorlatilag most vetette fel magát.

ELSŐ FEJEZET Wade

Október

„Mielőtt az elmém készen állna, a testem már készen áll. Chase megragadja a tarkómat, megragadja a hajamat, és szájával felfalja az enyémet.”

„Azt akarom, hogy térdeljen. Azt akarom, hogy megfulladjon a…”

– Kell egy kis segítség, főnök? – kuncog Ivy mellettem. Végre megragadom a jobb gombot, hogy lehalkítsam a hangoskönyvét, és ne kelljen azt hallgatnunk egész úton visszafelé a farmra, ahogy a narrátor eljut a csúcsra.

– Megvan – bököm ki. Lejjebb tolok két selymes hajgumit a váltón, hogy hátramenetbe tudjam tenni Ivy Silveradóját.

Nem meglepő, hogy itt is meg kell küzdenem ezekkel az átkozott holmikkal ahhoz, hogy képes legyek valami olyan egyszerű dolgot csinálni, mint a vezetés. A pár rövid hét alatt, amióta Ivy a farmomon dolgozik, biztos vagyok benne, hogy a gabonatárolóknál lévő irodám minden elképzelhető zugában otthagyott már egyet. Az első napon, amikor ott felejtett egyet az asztalomon, majd később visszajött megkeresni, megtudtam, hogy a puha és bolyhos hajgumiknak külön nevük van – szkrancsi –, és Ivy felhalmozza őket. Mindenféle árnyalatú és mintájú van neki, mintha hirtelen egyszerre lenne szüksége harminckettőre. Rengeteg van belőle az asztalán, a szivárvány minden színében, sőt még annál is többen. Élénk és vidám az összes a hét minden napjának mind a huszonnégy órájában – pont, mint ő.

Valójában ebben a nőben minden nőies és ragyogó, beleértve a furgonját is; ma este kénytelen vagyok én vezetni. Egy piña colada légfrissítő lóg a visszapillantó tükréről, a pohártartókban pedig ajakbalzsamok és kézkrémek színes kavalkádja tornyosul. Ez egy átkozott, négy keréken guruló szépségszalon.

Bíborvörösre festett ajka ördögi vigyorra húzódik, amiért lefitymáltam a könyvválasztását.

– Ha egy lány furgonját vezeted, számolnod kell a következményekkel – mondja nevetve. – Tudod, hogy szeretem a könyveimet.

Hatalmas mandulavágású szeme huncutul csillog, miközben szorosan összehúzza magán a zakómat a piros estélyi ruhája fölött. Odaadtam neki, amikor azt mondta, hogy fázik, és Cole mocskos zsaru haverja éppen felajánlotta volna neki a sajátját. Én furikázom haza. Logikus, hogy az én zakómat viseli.

– Csak egy újabb módja, hogy az idegeidre menjek, főnök… Nem tudtad, hogy szándékosan csinálom? – kérdezi kuncogva, én pedig a fejemet csóválom.

Nem kétlem, hogy így van. Találkozásunk első napja óta folyamatosan piszkál és teszteli a „mindig kézben tartom a dolgokat, mindig van tervem” mantrámat. De egyértelműen ő volt a legjobb választás, akit ideiglenesen felvehettünk vezető trénernek a lovak mellé. Bevallom, már az interjún lenyűgözött, és az AQTA-nál3 dolgozó mentora is elragadtatással beszélt róla, amikor felhívtam referenciáért.

Miután az elmúlt hetekben nap mint nap együtt dolgoztam vele, már értem, miért áradozott. Ivy zseniális, olyan érzékkel nyugtatja meg a lovakat és teremt velük kapcsolatot, mint ahogy senki más, akivel eddig találkoztam; a türelmét soha nem veszíti el egyik lóval sem, sem a legvadabb csikóinkkal, sem a csigalassú vén csatalovakkal.

De a fenébe is, bosszant. Nem az ő hibája, hanem az enyém, mert nehezen tudom figyelmen kívül hagyni, hogy milyen gyönyörű. És minél jobban megismerem, annál inkább rájövök, hogy nincs tudatában a szépségének és szemtelen, csábító bájának. Ami azt jelenti, hogy nem gondol bele, vajon miért töri magát minden munkásom a farmon, hogy korán keljen és kávét hozzon neki reggel, vagy miért ajánlják fel, hogy elvégzik helyette a reggeli teendői egy részét. Ezek a bunkók még soha életükben nem jelentek meg korán a munkában, most meg egyszeriben már a kakaskukorékolás előtt az istállóban vannak, és baromi boldogok?

Ivy el van ragadtatva, hogy mindannyian „olyan kedvesek”, ahogy már sokszor mondta, ami arra enged következtetni, hogy bár tapasztaltnak mutatja magát, egy kicsit naiv az ellenkező nemmel kapcsolatban.

Ez arra késztet, hogy folyamatosan figyeljem őt, és kijózanodjam, amikor rajtakapnak, hogy bámulom. Még mindig tartom magam, de csak néhány hét telt el, és biztos vagyok benne, hogy ezalatt már vagy tíz évet öregedtem.

Búcsút intek az öcsémnek, Cole-nak az ablakon keresztül, és kikanyarodom a városi kocsma parkolójából. A Horse and Barrel ajtajában áll, figyeli, ahogy elhajtok, és úgy vigyorog, mint egy bolond, amikor Ivy furgonjával kigurulok a parkolóból.

Csak azért vagyok a sofőrje, mert a húgom, CeCe és a lánycsapata ma este befogadták maguk közé Ivyt. Meghívták, hogy amolyan Démonok-stílusban ünnepelje velük CeCe eljegyzését. Ez alapjában véve azt jelenti, hogy túl sokat kell inni, és egész éjjel táncolni a Horse and Barrel táncparkettjén. Szóval most itt vagyok, és mindenkit magunk mögött hagyok egy lökhárítómatricával, amelyen az áll, hogy „a cowgirlök csak szórakozni akarnak”.

Önelégült vigyorára nézek, és úgy veszem észre, azt hiszi, hogy a mocskos könyve zavarba hozott.

– Sajnálom, hogy belepirultál a romantikus regényembe – csicsergi a legcsekélyebb sajnálkozás nélkül, mialatt kibontja haját. A szemem sarkából figyelem, ahogy hullámokban omlik a vállára.

– Egy kis mocsoknál több kell ahhoz, hogy elpiruljak – vágok vissza.

Ivy megbántott képet vág.

– Ez egy fülledt romantikus könyv, nem mocskos, és épp egy jó részhez ért, amikor megérkeztem a bárba. Alig vártam, hogy meghallgassam hazafelé menet. Nem számítottam rá, hogy te viszel haza.

Kuncog, továbbra sincs egy csöppnyi zavar sem a hangjában.

Nem kerüli el a figyelmemet, hogy nemcsak hogy minden adandó alkalommal ezt olvassa, de minden áldott nap, amikor a városban autózik, pornót hallgat, és még be is vallja. Szerintem egy nőnek biztosnak kell lennie magában, és élveznie kell a szexet és mindent, amit kínál, de mivel önmagam legnagyobb ellensége vagyok, elég hangos horkantással gúnyolom a kifejezést, amit használt – romantika – ahhoz, hogy lecsapjon rám.

Pimaszul nevet; ez az eredménye a túl sok „Nash és CeCe eljegyezték egymást, szóval bulizzunk” címszóval megivott röviditalnak.

– Nos, nem lehet mindenki olyan morgós prűd, mint te, szóval elnézést, hogy élvezek egy jó szerelmi történetet.

Inkább befogom a számat. Nálam kevésbé prűd emberrel még nem találkozott. Sőt, szentül hiszem, hogy a szex terén nincsenek határok. Pazarlás lenne visszafogni magunkat az élet egyetlen olyan területén, ahol elengedheti magát az ember.

Szóval… morgós lennék? Igen. Prűd? Kurvára nem.

– Ó, ne, ne is álmodj róla, hogy csendben maradhatsz. Kíváncsian várom, hogy eláruld, mi volt ez a gúnyos, ítélkező horkantás! Van valami mondanivalód az irodalmi ízlésemről? – kérdezi, majd hozzáteszi: – Elvitte a cica a nyelvedet?

Szabad kezemmel megdörzsölöm az arcomat. Még mindig nem szoktam meg teljesen ezt az önelégült szélvész kisasszonyt és azt, ahogyan fel tud bosszantani.

– Gyerünk, bökd már ki! – mondja, és felvonja az egyik szemöldökét. Egy pillanatra felé fordulok vezetés közben.

– A könyv cselekményének baromi kevés köze van a szerelemhez vagy a romantikához – mutatok kifejezéstelen arccal a műszerfal felé.

– De igenis van – védekezik Ivy, megjátszott döbbenettel, majd hozzáteszi: – Úgy értem, mindketten szeretik a lányt a maguk módján.

Mindketten? Jézus atyaúristen!

– Rendben – vakkantom. – Kezdjük ezzel. Mi a címe? – kérdezem, miközben elhaladunk a Laurel Creek várostábla mellett, és száguldani kezdünk a sötét vidéken.

– Mi a címe? – ismétli meg a kérdésemet, és beharapja puha alsó ajkát.

– Úgy van. Ennek a fülledt románcnak, amit mindenáron meg akarsz védeni, mi a címe? – kérdezem. Ránézek, számolom a másodperceket, amíg csendben ül. – Mi a baj? – kérdezem. – Elnémított a mocskos könyv címe?

Ivy grimaszol.

– Nem… csak… ez a kérdés nem fair, mert a cím nem túl romantikus.

Kezd érdekelni a dolog.

Lenéz, hogy ellenőrizze a körmeit, ráadásul sötétben, mintha mindenáron szükségük lenne a figyelmére.

– Mi a címe, Bajkeverő? – ismétlem.

Ivy felsóhajt, és kibámul az ablakon.

– A bűn mocskos urai – suttogja alig hallhatóan.

Bólintok.

– Tévedtem. Nagyon romantikusan hangzik.

Ivy mérgesen kifújja a levegőt, ejti a témát, és kibámul az ablakon.

Rohadtul igazam volt.

Nem piszkálom tovább, és bekapcsolom a rádiót. Colter Wall énekel nekünk halkan, ahogy haladunk. Megnyugszom. De a csend mindössze csak három percig tart, mert ennek a nőnek mindig vidáman kell csevegnie.

– Milyen gyönyörű parti volt! Milyen édes pár! Tudom, hogy csak kis ideje vagyok itt, de nagyon szeretem a családotokat. Mindannyian olyan kedvesek.

– Igen, mindannyian nagyszerűek – mondom sokkal keserűbb hangon, mint akartam, majd hozzáteszem: – Soha nem gondoltam volna, hogy megérem, hogy Nash megállapodik.

Húsz éve ő a legjobb barátom, és hamarosan a sógorom lesz – hivatalosan is. A legkevesebb, amit mondhatok, hogy nagy meglepetés volt, amikor megtudtam, hogy titokban egész nyáron együtt volt CeCevel. Miután lenyugodtam és rájöttem, mik a szándékai, minden kétséget kizáróan tudtam, hogy tökéletesek egymás számára. Bár a legszívesebben elhánynám magam attól, hogy állandóan csókolóznak és fogják egymás kezét, örülök, hogy Nash és a húgom boldogok együtt, és talán tényleg megtörik a kapcsolatok terén mindhármunkat sújtó Ashby-átkot.

– Csak egy kérdésem van, és állíts le, ha túl személyes – mondja Ivy.

Basszus.

– Ne személyeskedj! – morgom.

– Ne mondd! – Szarkazmus rejlik a hangjában. – Ígérem, nem fog fájni, csak kíváncsi vagyok – teszi hozzá. A hallgatásomat beleegyezésnek veszi. – Egyszerűen nem értem, miféle történet bújhat meg a háttérben.

Pislogok, nem értem.

– Úgy értem, mindannyian olyan kedvesek és befogadók, és elég boldog embereknek tűnnek, szóval, téged örökbe fogadtak, vagy talán máshol nőttél fel? Te vagy a rég elveszett testvér, aki még mindig neheztel?

Felé fordulok, hogy ránézzek. Ivy kék szeme bajkeverőn csillog, ezzel érdemelte ki a becenevét is. Érzem, hogy a homlokom összeráncolódik, amikor a félig viccnek szánt tréfáján hosszabb ideig nevet, mint indokolt lenne.

– Vajon… van más arckifejezésed is, mint a rosszalló? – töpreng, ahogy rákanyarodunk Silver Pines, a családi farmunk és kiképzőközpontunk kocsifeljárójára. Ez az otthonom. Az én felelősségem.

Elhajtok a faházam mellett a régi földúton, hogy hazavigyem. Ivy a Blue Eyest, az ötödik faházunkat választotta szerény lakhelyéül az itt töltött idejére. Ez esik a legközelebb hozzám. Választhatta volna bármelyik üres faházat, de a Blue Eyest választotta két okból is, és ezekről folyton áradozott. Az egyik ok, mert kék a szeme, ami véleményem szerint enyhe kifejezés a szeme színére, amely annyira kék, hogy néha szinte ibolyaszínű; olyan színű, mint a felhőtlen téli égbolt… vagy ilyesmi.

A második önjelölt ok pedig az volt, hogy a Blue Eyes verandája az északi erdőre néz, és azt mondja, hogy szereti, hogy így van egy kis privát tere.

Valószínűleg azért, hogy békében üldögélhessen kint, és olvashassa a mocskos könyveit.

– Otthon, édes otthon – mondja tréfásan, és felém fordul. – Nos, köszönöm, hogy hazahoztál, Móka Kapitány, kellemes este volt, persze, az utolsó tizenöt percet leszámítva.

Csak morgok válaszul, ahogy kiszállok a furgonból, és odalépek hozzá. Ivy leveszi a zakómat formás alakjáról, és átnyújtja nekem, ahogy kiszáll.

– Már nem fázom, köszönöm – mondja. Elveszem és cserébe visszaejtem a kocsikulcsokat a tenyerébe. A méretbeli különbség közöttünk sokkal jobban észrevehető, amikor csak egy lépésre állunk egymástól. Még abban a magas sarkú cipőben is, amit visel, alig ér a vállam fölé. Várok, arra számítva, hogy bemegy a házába, ehelyett valami olyasmit motyog, hogy „egy pillanatig sem várok tovább”, miközben küzd, hogy levegye fekete magas sarkú cipőjét a fűben.

– Hmm… a francba, ez jólesik – nyögdécsel rekedtes hangon, amitől nyelnem kell egyet. – Egész este ezt akartam csinálni – nevet ártatlanul, lerúgva a másik cipőjét is, és még néhány centi eltűnik a magasságából. Rám mosolyog.

Elfordítom róla a tekintetemet, hogy ne halljam a hangokat, amiket kiad. Olyasmit motyog, hogy milyen jó mezítláb érezni a füvet, meg hogy milyen jó a földhöz simulni. A bejárati ajtajára mutatok. Ránéz, majd vissza rám, olyan arccal, mintha azt kérdezné: komolyan mondod?

– Azt hiszem, bejutok, főnök; most már hazamehetsz. Úgy értem, a tornácodról látod a verandámat – mondja, és a csak pár száz méterre lévő faházamra mutat.

Megrázom a fejem.

– Hazamegyek, ha már bent vagy.

Hátrahajtja a fejét, és nevetve felsétál a bejárati lépcsőn.

– Oké, szót fogadok – szól hátra Ivy a válla fölött. – Csak azért, mert ittam párat. De nagylány vagyok már, elboldogulok egyedül is – mondja, megpaskolja a táskáját, és kacsint. – Medvespray.

Persze hogy van medvespray a táskájában. A kis szélvész kisasszonynak valószínűleg nem is lenne rá szüksége, valószínűleg összebarátkozna a medvével, és a hátsó ajtóban etetné.

– Jó éjt, főnök, hamarosan találkozunk – énekli. Az ajtaja becsukódik, én pedig ott állok, és fejcsóválva figyelem az Ivy Spencer nevű forgószelet.

Átdobom a zakómat az alkaromon, és elsétálok a saját faházamig, a Bluegrassig.

Az én faházam a legnagyobb a birtokon a nagy ház után. Ez a főnök faháza, az egyetlen, amelyben két hálószoba és két fürdőszoba van, és miután visszatértem ide a válásom után, végre olyanná alakítottam, amilyennek szeretném. A konyha felújításának nagy részét magam végeztem, Cole segítségével.

Bemegyek, és felkapcsolom a villanyt. Felsóhajtok, ahogy eltölt béke. Ez az én otthonom. Sötét rönkház falak és kopott fapadló töltik meg a nyitott teret. Még mindig enyhe bőr- és dohányillata van, az előző lakók miatt. A közvetlenül előttünk lévő kis konyhában új diófa szekrények és rozsdamentes acél konyhagépek találhatók.

Balra jókora nappali helyezkedik el, padlótól a mennyezetig érő kövekből rakott kandallóval és a nagy házra, valamint a távolban lévő istállókra néző nagy ablakokkal. Tökéletes hely arra, hogy a nap végén leüljek egy whiskey-vel, és a kedvenc bakelitlemezemet hallgassam. Ez az egyetlen hely, ahol nem kell aggódnom a ranch vagy az embereim miatt, az egyedül élő, idősödő anyukám miatt, vagy amiatt, hogy képes leszek-e átvenni apám helyét. És nem kell aggódnom Janelle és a jövő miatt sem.

Ez az otthonom, ahol egyszerűen csak Wade lehetek, bárki legyen is mostanában. Nincs idő köldöknézegetésre, amikor az embernek egy egész birtokot kell vezetnie, és ott liheg a nyakában a jövő évi derbi. Meglazítom a nyakkendőmet, és leveszem a rohadtul kényelmetlen cipőmet. A holnapi munkanap körül forognak a gondolataim, amikor érzem, hogy valami könnyű csapódik a lábamhoz, ahogy felakasztom a zakómat.

Lehajolok, és felkapom, hogy jobban megnézzem. Ivy húsz átkozott percen keresztül viselte a zakómat. Az orromhoz emelem a puha anyagot, és belélegzem édes, cukros illatát. Basszus, de finom! Beteszem a fekete szatén hajgumit a hűtőmön lévő kosárba, és elindulok a zuhany felé.

Aki kapja, marja.

TARTALOM

A szerző megjegyzése

Alexa… lejátszási lista Wade és Ivy szerelmi története

Előszó − Wade

Első fejezet − Wade

Második fejezet − Wade

Harmadik fejezet − Ivy

Negyedik fejezet − Wade

Ötödik fejezet − Ivy

Hatodik fejezet − Ivy

Hetedik fejezet − Wade

Nyolcadik fejezet − Wade

Kilencedik fejezet − Wade

Tizedik fejezet − Ivy

Tizenegyedik fejezet − Wade

Tizenkettedik fejezet − Wade

Tizenharmadik fejezet − Ivy

Tizennegyedik fejezet − Wade

Tizenötödik fejezet − Ivy

Tizenhatodik fejezet − Ivy

Tizenhetedik fejezet − Wade

Tizennyolcadik fejezet − Ivy

Tizenkilencedik fejezet − Wade

Huszadik fejezet − Ivy

Huszonegyedik fejezet − Wade

Huszonkettedik fejezet − Wade

Huszonharmadik fejezet − Wade

Huszonnegyedik fejezet − Ivy

Huszonötödik fejezet − Wade

Huszonhatodik fejezet − Ivy

Huszonhetedik fejezet − Wade

Huszonnyolcadik fejezet − Wade

Huszonkilencedik fejezet − Ivy

Harmincadik fejezet − Wade

Harmincegyedik fejezet − Ivy

Harminckettedik fejezet − Ivy

Harmincharmadik fejezet − Wade

Harmincnegyedik fejezet − Ivy

Harmincötödik fejezet − Wade

Harminchatodik fejezet − Ivy

Harminchetedik fejezet − Wade

Harmincnyolcadik fejezet − Ivy

Harminckilencedik fejezet − Ivy

Negyvenedik fejezet − Wade

Negyvenegyedik fejezet − Wade

Negyvenkettedik fejezet − Ivy

Negyvenharmadik fejezet − Wade

Negyvennegyedik fejezet − Wade

Negyvenötödik fejezet − Ivy

Negyvenhatodik fejezet − Wade

Negyvenhetedik fejezet − Ivy

Negyvennyolcadik fejezet − Wade

Negyvenkilencedik fejezet − Ivy

Ötvenedik fejezet − Wade

Ötvenegyedik fejezet − Ivy

Ötvenkettedik fejezet − Wade

Ötvenharmadik fejezet − Ivy

Ötvennegyedik fejezet − Ivy

Ötvenötödik fejezet − Ivy

Ötvenhatodik fejezet − Wade

Ötvenhetedik fejezet − Ivy

Ötvennyolcadik fejezet − Wade

Ötvenkilencedik fejezet − Wade

Hatvanadik fejezet − Wade

Hatvanegyedik fejezet − Ivy

Hatvankettedik fejezet − Wade

Hatvanharmadik fejezet − Ivy

Hatvannegyedik fejezet − Wade

Epilógus − Ivy

Wade

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Takács Andrea

Előkészítés Takács Andrea

Korrektúra Harrach Judit

Tervezőgrafika, tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Bona Nova SC – SIL Open Font License

Water Brush – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Over the Rainbow – SIL Open Font License

Sancreek – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Teachers – SIL Open Font License