Copyright © Fábián Janka, 2021, 2023

Borítófotó © Magdalena Russocka / Arcangel

Felelős kiadó a Libri Kiadó ügyvezetője

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Féder Márta

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-604-377-3

CHOLERA-NAPLÓ

„Néha a természet, ez Isten irtó keze egész népeknek ad fenyítő tanítást.”

JÓKAI MÓR: Szomorú napok

1831. július 15-én

Tegnap volt a születésem napja – 17 esztendeje jöttem világra, ugyanebben a házban, ahol ma is lakunk. Az ablakomból az Országház utcára látok, ami most furcsán kihalt. Máskor már pirkadattól lovak patái és kocsik, hintók kerekei csattognak a kövezeten, amit más talán zavarónak vagy fülsiketítőnek tarthat a szűk, visszhangos utcában, ám én ehhez már egészen hozzászoktam. Nekem ez a csend a különös, a szokatlan… egyenesen baljós.

Nem is csoda! Kora tavasztól, de főleg május vége óta szörnyűséges híreket kaptunk, először Oroszországból, majd a birodalom pereméről, Galíciából, végül a Tisza folyó mellől, ahogy a Felvidékről és később az Alföldről is… mintha napról napra közeledett volna a láthatatlan rém, és végül elkerülhetetlenül meg is érkezett hozzánk. Tegnap, július 14-én, éppen az én születésnapomon közölte velünk édesapám, hogy a rettegett epekórság, más néven cholera felütötte a fejét Pesten, a Duna túlsó oldalán.

Mára pedig mihozzánk, Budára is megérkezett. Édesapánk a reggeli újságot olvasván elsápadt, és a Bécsi Magyar Kurirt összehajtva, az asztal fölött sokatmondón nagyanyámra nézett. Mi ketten is egymásra pillantottunk Vilma húgommal, és már tudtuk, mi állhatott az újságban.

– Budán is feljegyezték az első gyanús esetet – mondta végül apám gyászos hangon. Nagyanyám erre lehajtotta a fejét, és keresztet vetett. Apám ekkor felém fordult, és közölte, hogy mától a húgommal szobafogságra ítéltetünk – azaz úgynevezett karanténba záratunk, ami azt jelenti, hogy ismeretlen ideig ki sem tehetjük a lábunkat a házból.

Vilma nyomban elsírta magát, majd felpattant, és kirohant az ebédlőből. Én, nagyanyámhoz hasonlóan csak a fejemet horgasztottam le, és hirtelen minden étvágyamat elveszítettem. Csak turkáltam a sült tojásban… Nagyanyám aggódva felém is hajolt.

– Zsini, drága, ugye nem érzed rosszul magadat?

Ijedten felnéztem, és gyorsan megráztam a fejem.

– Dehogy, nagymama! Nem, én csak… Tegnap, a születésnapomon édesapám megígérte, hogy ma kikocsizunk a hegyekbe, és hát olyan gyönyörű idő van!

Apám megköszörülte a torkát.

– Sajnálom, Zsini! Tudom, hogy nehéz ezt elfogadni, és nektek még nehezebb. Fiatalok vagytok, Vilma még csak tizennégy esztendős, és odakint nyár van, káprázatos napsütés, hűs szellő, madárcsicsergés. Számomra is nehéz döntés ez, elhiheted. Igen, megígértem tegnap, hogy kikocsizunk… De akkor még abban reménykedtem, hogy kapunk egy kis haladékot, néhány napot, amíg még kiélvezhetjük a szabadságot. Nem így lett… a halálos kór még annál is gyorsabban terjed, mint amit az eddigi hírek alapján gondolhattunk róla. Nincs más választásunk: mind önkéntes fogságba vonulunk.

Azóta már sikerült Vilmát valamennyire megnyugtatnom, most itt szipog nem messze tőlem, az ágyán, konokul a fal felé fordulva. Mintha csak én tehetnék róla, hogy ebben az évben a szörnyű cholera meglepte országunkat, és immár két hónapja tizedeli a népét, tekintet nélkül korra, nemre és státuszra. Senkit sem kímél, és aki vesztére elkapja, az rohamos gyorsasággal általában az áldozatává is válik. Nincs rá ellenszer, gyógyító pasztilla vagy tinktúra, a tudós orvosdoktorok is tehetetlenek. És csúf halál ez! A kór hányással, hasmenéssel jár, valamint iszonyú gyomor- és bélgörcsökkel, általában egy-két nap alatt kínok között belehal az ember. Mindezt apám olvasta fel, még valamikor május elején, amikor az első hazai eseteknek híre futott. Vilma meg sem hallgatta… befogta a fülét, majd ugyanúgy kimenekült a szobából, mint ma, a reggelinél. Meg is mondtam neki akkor, hogy attól még, hogy nem vesz tudomást róla, a katasztrófa itt, nálunk is bekövetkezhet, és jobb, ha idejében felkészülünk rá.

Ám valójában erre nem lehet felkészülni, már én is látom! Órák óta itt ülök az ablaknál, és bámulok kifelé a verőfényes, kihalt utcára. Elkeserítő látvány! El is határoztam, hogy nem tétlenkedem tovább, és nem emésztem magam a sötét és gyászos gondolatokkal. Inkább elkezdem írni ezt a cholera-naplót, hogy részben magamnak, a családomnak, de – ki tudja! – talán egy kései utókornak is megörökítsem ezeket az előttünk álló szomorú, de egyben kivételes napokat, heteket, vagy amennyi időt kiszab nekünk a Gondviselő.

Július 16-án

Mikor ma kinyitottam a naplómat, és elolvastam a tegnapi bejegyzésemet, eszembe ötlött, hogy ha az utókornak is szánom ezeket a sorokat, nem ártana röviden bemutatkoznom. Gruber Georgina vagyok, budavári lakos, németes csengésű nevem ellenére büszke magyar honleány. Édesapám, Gruber Ottokár a lakásunk alatti cukrászdát üzemelteti – a Gruber cukrászda tortái messze földön híresek, a minap még Bécsből is volt látogatónk, aki egy ismerősétől hallotta, milyen ízletes süteményeket lehet nálunk kóstolni! Édesanyám sajnos tíz esztendeje meghalt, hosszan tartó, sok szenvedéssel járó betegség után. Vilma húgomon kívül van még egy testvérbátyám, Ignác, aki Bécsben patikáriusnak tanul, Lujza nővérem pedig már férjnél van, két kisfiú édesanyja, és a családjával a folyó túlpartján, Pesten lakik.

Családunk tagja még a nagyanyánk, idősebb Gruber Ottokárné, aki édesanyánk halála után Vilmát és engem, a család kisebbik gyermekeit felnevelte, és jelenlétével valamennyire enyhítette szülőanyánk hiányát, valamint igyekezett megvédeni bennünket édesapánk szigorától.

Vilma most is azt várta, hogy apánk tegnapi bejelentése után, miszerint nem tehetjük ki a lábunkat a házból, Nagymama majd tiltakozni fog, és szokás szerint kiharcol néhány engedményt, enyhítve a kérlelhetetlen parancsot. Ám ezúttal nem így történt. Nagymama azóta is csak hallgat, és Vilma ma reggel is hiába unszolta őt. A miénkkel szomszédos szobájában hozzám hasonlóan az ablaknál üldögél, és a főkötőjét hímezi vagy egy újabb csipketerítőt horgol. Vagy éppenséggel a kihalt utcát kémleli, akárcsak én.

Azt is elengedhetetlenül fontosnak tartom, hogy felidézzem, miképpen kezdődött ez a járvány.

Apám, amióta az eszemet tudom, a Magyar Kurirt járatja, és amennyire képes vagyok megítélni, mindig az első betűtől az utolsóig végigolvassa. Néha nekünk is felolvas ezt-azt belőle. Nagyanyámat és Vilmát főként az uralkodócsaláddal kapcsolatos hírek érdeklik – például fenséges nádorispán urunk és a főherceg asszony kisleányának{1} a születése vagy Ferdinánd ifjú magyar király menyegzője Bécsben,{2} amelyről azután hónapokig pletykáltak. Ezeken kívül pedig esetleg a halálozások hírei (főként nagyanyámat). Engem velük szemben fellelkesítettek a lap előfizetőinek járó mellékletek, például Vörösmarty Mihály csodálatos költeménye, a Csongor és Tünde vagy a magyar vármegyék mappái,{3} amelyeket szívesen böngészgettem, de a gőzhajó útjáról szóló beszámolókat is szívesen olvasgattam: mikor melyik kikötőbe érkezett, mennyi idő alatt tette meg a Bécs és Pest közötti utat.{4} Ezt az úszó csodamasinát már sokszor megcsodáltuk innen a Várból, vagy lent a parton is, ahogyan a folyó hullámait szelte hatalmas kerekeivel. Mennyire reménykedtem benne, hogy egyszer netán utazhatunk is rajta, egészen Bécsig… Most ez egy darabig hiú remény marad, hiszen a dolgok állása szerint a házból sem tehetjük ki a lábunkat.

De kissé elkalandoztam… Emlékszem, még ez év januárjában olvasott fel apám egy rövidke híradást a Cholera Morbusnak, avagy dögletes epekórnak is nevezett betegség felbukkanásáról a hatalmas orosz birodalomban. A hír nem volt túlságosan nyugtalanító – az állt benne, hogy a betegeket elkülönítették az egészségesektől, és mindenféle módon igyekeznek megakadályozni a ragály tovaterjedését. Apám meg is jegyezte, hogy Oroszhon szerencsére nagyon messze van, többheti vagy -havi járásra, így igen csekély az esélye, hogy a kórság hozzánk is eljusson.

Különben is, a mi uralkodónk{5} volt olyan bölcs, hogy a betegség felbukkanásának első hírére lezárta a birodalom határait, hogy megvédje alattvalóit az alattomos kórtól. Így tehát nincs miért aggódni!

Ezután apám belemerült az őt sokkal inkább érdeklő leírásokba a lengyelországi revolúció eseményeiről, az orosz háborúról{6} vagy a külhoni országokból, Franciahonból, Nagy-Britanniából, Belga Királyságból érkezett beszámolókba. Ezekből minekünk soha nem olvasott fel, és nekem sem engedte meg, hogy később elolvassam. Azt mondta, ezek a dolgok nem valók asszonyszemélyeknek vagy leányoknak – csak megzavarná a fejüket.

Később, már tavasszal egyre sűrűbben bukkantak fel a Magyar Kurirban a choleráról szóló újabb hírek, de még mindig nem rémültünk meg túlságosan. Az oroszoknál a nagyobb városokban katonai kórházakat töltöttek meg a betegek, és a lengyel táborokban is felütötte a fejét a ragály. Aztán májusra a mi országunk határára is megérkezett: a galíciai Lembergből és környékéről jelentettek eseteket. De aggodalomra semmi ok, a határok zárva vannak…

– De nem arról volt szó, hogy már Oroszországból sem engedik átjönni? – kotnyeleskedtem bele a felolvasásba. Apám rosszallón nézett rám.

– Ejnye, Zsini, te a kákán is csomót keresel. Nos, nyilvánvaló, hogy valahogyan átjutott Oroszhonból Galíciába, no de onnan már igazán nem engedik tovább. Hallottad: erős katonai kordont állítottak fel, tiltják az utazást a fertőzött területekről, a leveleket, portékákat megfüstölik, valamint napokig vesztegelni hagyják. Ennél többet igazán nem tudnának tenni a járvány ellen, nem igaz?

– De ha senkit sem engednek át, csak többnapos veszteglés után, és mindent megfüstölnek, akkor mégis hogyan jutott át? És… akkor mi sem vagyunk biztonságban?

– Bíznunk kell a hatóságokban és az orvosokban! – apám csak ennyit válaszolt, majd ismét az újságba temetkezett.

Ezután már hétről hétre, majd napról napra érkeztek a nyugtalanító hírek: a cholera már a Tiszánál tart, átlépte a folyót, megérkezett a keleti megyékbe, Zemplénbe, Abaújba, Szabolcsba, Borsodba, majd Erdélyországba is, Máramarosba, és egyre csak közeledett. Senki sem tudta biztosan, hogyan jutott át a vesztegzáron, de vélhetően a Tiszán kelet felől érkező sószállítókkal érkezhetett. Vagy, ki tudja… Márpedig, ha a Kárpátok magas bércei sem tudták megállítani a terjedését, ugyan mi vagy ki lenne erre képes? Tetejébe sokáig még az orvosok sem vették komolyan a veszélyt – olvastuk, hogy Zemplénben például a gyanús eseteket sem choleraként azonosították, és nem is különítették el a betegeket.

De most már mennem kell… nagyanyám szólít. Bizonyára elkészült az ebéd, más egyéb történés nem lehet most e házban, ahonnan mi ki nem léphetünk, és apám azt is megtiltotta, hogy minket bárki látogasson.

Július 17-én

Tegnap este szándékoztam még pár sort írni a naplómba, kiegészítendő a mostani szorult helyzetünkhöz vezető eseményeket, ám végül nem találtam egyetlen nyugodt pillanatot sem az íráshoz, sem a gondolkodáshoz. Nem is hinné az ember, mennyi feszültséggel, elfojtott indulattal jár együtt, ha több ember egy fedél alatt van összezárva. Még akkor is, ha a mi házunk meglehetősen tágas, és apámnak, nagyanyámnak, valamint nekem a húgommal együtt külön szobánk van, ahová visszavonulhatunk, és a bezártság még csak második napja tart. Vagyis… mivel én Vilmával osztozom egy szobán, nem is olyan egyszerű visszavonulni. Mihelyt a vacsora után elfoglaltam megszokott helyemet a térre néző ablaknál, a húgom odalépett hozzám, kicsit odébb taszigált, és mellém telepedve, ő is kibámult az utcára.

– Milyen kihalt minden! – sóhajtott.

– Igen, mert már leszállt az este – jegyeztem meg. – Amúgy napközben már többen járkálnak, mint a járvány első két napján. Ma is láttam néhány járókelőt.

– És ha mások kimehetnek, mi miért nem? – lázadozott megint Vilma. – Meddig kell még itt bent senyvednünk, nyár derekán? Meddig fog tartani ez az átkozott járvány?

– Azt senki sem tudhatja – feleltem bölcsen. – De még csak most kezdődött. Majd elmúlik egyszer… talán olyan hirtelen, mint ahogyan érkezett. Hidd el – felé fordultam –, én sem örülök a bezártságnak, de a betegség vagy a halál még rosszabb lenne. Te nem olvastad, mivel jár együtt ez a kór?

Vilma mintha meg sem hallotta volna a kérdésemet, szótlanul meredt az alkonyati félhomályba burkolódzott, néptelen utcára. Kisvártatva megszólalt, olyan halkan motyogva, mintha csak saját magával társalogna.

– Meg kellene szökni valahogyan… Az a baj, hogy túl magasan van ez a szoba. De talán odalentről az ebédlőből vagy a cukrászboltból…

– Hallgass! – szakítottam félbe ijedten. – Eszedbe ne jusson ilyesmi! Mégis hová mennél?

– Hogyhogy hová? – nézett rám némileg értetlenül. – Lujzihoz, odaát Pestre. Ő biztosan nem vetemedne arra, hogy ártatlanul bebörtönözzön bennünket!

– Gondolod, hogy Pesten jobb a helyzet? – elgondolkodva ráncoltam a homlokom. – Az újságban az állt, hogy ott még több beteg van, és sok házat le is zártak.

Éppen a tegnapi lapban olvastuk, hogy az első beteg odaát egy kocsis volt, akit egyetlen nap alatt elvitt ez a dögletes nyavalya, és hogy most lezárták az egész házat, ahol megbetegedett. Más gyanús esetek is voltak, például egy kilencesztendős kisgyermek, aki azonban csupán elronthatta a gyomrát, és végül jobban lett. Ám összességében nem úgy tűnt, hogy a Duna túloldalán jobb lenne a helyzet, sőt! Hogy Lujziéknál mi lehet, azt nem tudtam, de gyanítottam, hogy nekik is épp elég bajuk van, nem hiányoznánk még mi is a nyakukba, koloncnak.

Végül este nagy nyugtalansággal a szívemben tértem nyugovóra. Nem elég a dühöngő járvány miatti aggodalom, de még Vilma húgom őrült terve miatt is reszkethetek. Sokáig hánykolódtam, azon töprengve, vajon mitévő legyek. Szóljak erről apánknak, vagy tartsam meg a titkát? Mi lenne a helyes cselekedet? Végül úgy döntöttem, hogy nem szólok, hanem inkább én magam próbálom Vilmát lebeszélni erről az esztelenségről.

Ma a reggeli kalács és tej elfogyasztása után kicsit segítettem nagyanyámnak az alsószoknyák javítgatásában. Neki mély meggyőződése, hogy a kézimunka a legmegfelelőbb foglalatosság fiatal leányoknak. Türelemre és pontosságra tanít, és a lelkünket is erősíti, finomítja. Ám mi hárman, nővérek, unalmasnak találjuk a kézimunkázást, és amikor csak tudunk, igyekezünk kibújni alóla. Lujzi nővérem sokkal jobban szeretett apámmal a cukrászatban pepecselni, Vilma húgom télen-nyáron inkább odakint, az udvaron vagy az utcán töltötte az idejét, de ha választania kellett, még ő is sokkal inkább a cukrászatban tett-vett, mint hogy egy hímzés fölött görnyedjen.

Jómagam a szobámba visszavonulva érzem magam a legjobban, ám a kézimunkát én is hamar megunom. Én olvasni, írni szeretek… Ezt azonban nagyanyám tartja fölösleges, sőt néha kifejezetten káros időtöltésnek. Ahogyan apám, ő is úgy gondolja, hogy a sok olvasás megzavarja a fejemet.

Ebben nem vitatkozom vele, habár nem értünk egyet, de hogy ne pöröljön velem, néhanapján leülök mellé, és pár órácskát én is horgolok-varrogatok – mint ma is. Már csak azért is, mivel az amúgy hallgatag nagyanyám nyelve ilyenkor megoldódik, és hosszasan mesél a régmúlt idők dolgairól, az elmúlt évszázadban történtekről és az eleinkről, a Schönemann pékekről, akiknek ugyanitt, a Várban volt pékségük, majd cukrászdájuk. Édesanyám a Schönemann családban született, és az ő hozománya volt a kis üzlet, amit a halála után apám vitt tovább, meglehetős sikerrel. A virágzó boltocska különösen azután lett népszerű, hogy Ő Királyi Fensége Főherceg Nádorispán urunk felesége, Mária Dorottya főhercegnő is innen rendelt tortákat, süteményeket. Ezt büszkén hirdettük is a cukrászda kirakatában!

Ma azonban nagyanyámnak nem volt kedve beszélgetni, és hiába is kérdezgettem, csak szűkszavúan válaszolt. Láttam rajta, hogy igencsak aggódik, és valószínűleg nemcsak a közeledő ragály miatt, hanem valami másért is – ám erről is hiába faggattam.

Végül ebéd után (amit apám nélkül költöttünk el) feljöttem a szobánkba, és helyet foglaltam a szokott helyemen, az ablak előtt. Ma – csodák csodája – valahogyan nagyobb volt a jövés-menés az Országház utcában, mint az előző két napban. Főleg gyalogszerrel közlekedőket láttam, elsősorban cselédeket, szolgákat, akik láthatóan gazdasszonyaik megbízásából merészkedtek ki a városba, abból a célból, hogy élelmet szerezzenek. Némelyeknek tojással, zöldségekkel, kenyérrel roskadásig pakolt kosár vagy liszteszsák volt a karján, hátán. Nyilván sokan féltek, hogy a lezárt határok és az utazás, szállítás szigorú tilalma miatt kifogynak az élelemből. Én nem aggódtam túlságosan – a mi kamráink teli voltak liszttel, sóval, száraz babbal, lencsével és a nyalánkságok elkészítéséhez szükséges cukorral, mézzel, aszalt, kandírozott gyümölcsökkel és édes magvakkal, dióval, mandulával meg a kedvencemmel, mazsolával. Még ha hosszú heteket is kell bezárva átvészelnünk, akkor sem fogunk éhezni.

A dolgukra siető szolgák mellett azonban másokat, ismerősöket is láttam – köztük az orvosunkat, Mosonyi Károly uramat lóháton, aki valamely betegéhez igyekezhetett. Máskor is láttam már őt így, valamelyik ápoltjához tartva, most mégis megrendített a látványa: a szája és az orra kendővel be volt kötve. Közvetlenül mögötte egy másik lovas is ügetett, akinek nem láttam az arcát, ugyanis a doktorhoz hasonlóan ő is eltakarta. Egy pillanatra megdobbant a szívem, mivel hirtelen azt hittem, Ignác bátyám az, de nyomban rájöttem, hogy az lehetetlen. Ignác Bécsben van, és legutóbb karácsonyra tért haza néhány napra. Különben is, mit keresne Mosonyi doktor társaságában, kivált úgy, hogy hozzánk be sem köszönt?

Éppen ezen morfondíroztam, amikor Vilma rontott be a szobába, feldúlt arccal, és én kénytelen voltam nyomban bezárni a naplómat.

{1} Erzsébet Franciska Mária főhercegnő (1831–1903), József Antal főherceg, Magyarország nádora és Mária Dorottya württembergi hercegnő lánya.

{2} Február 12-én Mária Anna Karolina Pia szárd hercegnővel. Ferdinándot 1830-ban Pozsonyban magyar királlyá koronázták V. Ferdinánd néven.

{3} térképei

{4} Ebben az évben indult a menetrendszerű hajójárat Pest és Bécs között.

{5} I. Ferenc (1792–1835)

{6} 1830–31-ben felkelés, majd háború tört ki az orosz uralom alatt álló lengyel országrészben. A háború nagyban hozzájárult a kolera elterjedéséhez. A túlerőben lévő orosz hadsereg végül szeptemberben leverte a felkelést.