KOLLERNÉ GINTLI ESZTER

AZ IGÉNY SZERINTI GYERMEK

AVAGY A CSECSEMŐKÖZPONTÚ
CSECSEMŐGONDOZÁS…
SZERINTEM…

Könyv Guru

Budapest, 2024

Kedves Olvasó, egy olyan könyvet tartasz a kezedben, amilyet még valószínűleg sosem. Ebben a csecsemőközpontú gondozási kézikönyvben nem mondják meg, mit hogyan csinálj. Egy ápolónőből lett édesanya gondolatai, tapasztalatai, vívódásai ezek a sorok, aki nehéz babácskát kapott… Néhol egy kis tudományos pluszinfóval felturbózva, hogy azért ne legyen teljesen lagymatag olvasmány.

Ha még nem szültél, vagy éppen az első babádat várod, egész hasznos is lehet. Képet kaphatsz arról, mi várhat rád, hogyan fejlődik a baba, meg hogy miért nem alszik, és miért bőg folyton… Ha már szültél, akkor meg a kíváncsiság vezethet az elolvasás útjára… Hiszen leírom, mit hogyan csináltunk. Kicsit beleshetsz az életünkbe.

Hogy miért ez a címe? Mert Boti egy igény szerint szoptatott, igény szerint altatott, igény szerint gondozott baba. Nyugi, én is megfogadtam, hogy nem fogok „igényszerintezni”… Olvasd el, miért tettem mégis.

AZ IGÉNY SZERINTI GYERMEK

Bevezető

I. Mért így?

II. Ha tudtam volna, mielőtt szülök…

III. Azok a kórházi napok…

IV. Végre itthon

V. Miért sírhat a baba?

VI. Higiénia

Hajápolás és koszmó

Fürdés

Szájápolás és szájpenész

Köldök- és köldökcsonkápolás

Körömvágás

A fütykös karbantartása

A környezet állapota

Oltások

VII. Mosi

VIII. Boti, Cici, én

IX. Mire 20 foga lesz…

X. Ó, bárcsak aludnánk…

XI. Napirend = biztonság

XII. Az a fránya hozzátáplálás

Pürés hozzátáplálás

BLW

Pürésített BLW

XIII. A születéstől járásig

1 hónapos

2 hónapos

3 hónapos

4 hónapos

5 hónapos

6 hónapos

9 hónapos

12 hónapos = 1 éves

15 hónapos

18 hónapos = másfél éves

2 éves

2,5 éves

3 éves

XIV. Az anyatestről tényleg tabuk nélkül

XV. Vége. Vége! Vége?

Köszönetnyilvánítás

BEVEZETŐ

Ebben az irományban a saját tapasztalataimat fogom megosztani. Semmi nagyon tudományos izé, semmi „neked is így kell csinálni”, semmi „én tudom a tutit”. Nem akarom, nem fogom és nem is tudom megmondani, hogy te mit csinálj a gyerekeddel. Nem vagyok sem perinatális segítő, sem szoptatási tanácsadó, de még csak alvási szakértő sem. Egy egyszerű anya vagyok – továbbá diplomás ápoló és táplálkozási tanácsadó, szóval ezekben azért elég „szaki” – egy nehéz babával. Pont ezért azt tudom elmesélni, hogy mi hogyan éltük meg, hogyan éltük túl az első időszakot egy magas igényű babával (van olyan szakirodalom, ahol többemberesnek hívják, de valójában belőlem akart sokat, nem akárkiből, de a többanyás még furább…, így szerintem a magas igényű írja le a legjobban a helyzetet). Te meg vagy jól szórakozol, vagy hálát adsz a magasságos Istennek, hogy a te babád ennél egyszerűbb eset, vagy levonod a saját tanulságaidat. Esetleg imádkozol, hogy a még meg nem született csöppjeiddel könnyebb legyen.

Boti egy igény szerint szoptatott, igény szerint altatott, igény szerint gondozott baba (innen a könyv címe, hogy Igény szerinti gyermek), aki hüvelyi úton jött a világra. Mivel első babánk, így nem tudom, hogyan van az élet tápszerrel, nem tudom, milyen időre és mennyiségeket méregetve etetni, nem tudom, milyen sírni hagyni, ahogyan azt sem, hogy milyen a „majd megszokja”. Valamint fogalmam sincs, milyen kínokat áll ki egy anya a császármetszést követően. Ezekben a témákban másik könyvet válassz!

Amíg csak terveztük, aztán a várandósság alatt is, azt szajkóztam, hogy nem fogok igény szerint semmizni… maximum az én igényeim szerint! Aztán kibújt, és abban a pillanatban, hogy lepisilte a hasamat, amikor rám tették, az lett az igényem, hogy boldog legyen meg kiegyensúlyozott. Majd később a világban is jól megállja a helyét, legyen meg az ősbizalma, legyen az anya és az apa egy olyan kőszikla a talpa alatt, amely mindig megtartja. Így mindent az ő igényei szerint kapott, kap és fog kapni. (Az apukája ugyanígy gondolja onnantól, hogy az első légvétellel felsírt a kis aszalt szilvánk.) Nem, ez nem elkényeztetés, mert nem azt mondtam, hogy mindent megkap majd, amire kinyitja a száját, hanem hogy mindent, amire testi-lelki fejlődésének szüksége van. Mellesleg az elkényeztetéshez még most, majdnem egyévesen is nagyon kicsi. Ha mást gondolsz, az sem baj, de kérlek, akkor itt fejezd be az olvasást, mert csak felbosszantalak.

Néhol fel fognak tűnni márkanevek vagy személyek nevei. Nem kapok és nem is kérek semmiféle szponzorációt értük. Bennük hiszek, velük csak nyertem, tiszta szívvel ajánlom őket, és a Kistesónál is őket fogom először „igénybe venni”. Rosszat viszont nem írok senkiről és semmiről. Azt gondolom, hogy attól, hogy nekem nem vált be vagy nem segített, még másnak jó lehet.

Helyenként kiemelek szerintem nagyon is fontos dolgokat. Bocsánat, ha ez zavar, de azt gondolom, hogy határozottan nem baj, ha azok a mondatok vagy mondatrészek bevésődnek az agyadba.

I. MÉRT ÍGY?

Ez a rész sem azért születik, hogy te mindenképpen így csináld. Ez a rész is azért születik, hogy lásd, mi hogyan csináltuk, és eldöntsd, hogy ez neked vagy nektek szimpatikus-e, szerinted jó lenne-e nektek. Kérlek, ne azt döntsd el, hogy jó-e, ahogy csináljuk, mert azt nem tudod megmondani. De ha meg tudnád, sem befolyásolna minket. Mi így akarjuk, szerintünk így lesz jó!

Azt, hogy hogyan szeretnénk majd nevelni Botit (és a leendő tesóit), még a gyermekvállalás előtt elkezdtük kitalálni. Még csak tervben volt, hogy mikor fogunk majd „nekiállni a gyerekprojektnek”, amikor már elkezdtünk podcasteket hallgatni, cikkeket olvasni, megbeszélni, hogy kinek milyen szülőmintája van, és abból mit szeretne továbbadni és mit nem. Nem kritika a szüleink felé! Nem azt mondjuk ezzel, hogy ne lettek volna jó szülők. Nagyon is jó szüleink voltak. Teljesen biztosak vagyunk benne mindketten, hogy mindent megadtak nekünk, amire képesek voltak, és amiről azt gondolták, hogy szükségünk van rá. Teljesen biztosak vagyunk benne, hogy az adott körülmények között a legjobbat hozták ki magukból, és igyekeztek belőlünk is. Viszont, ahogy felnőttünk, bizony változott a személyiségünk. Elkezdtek más élmények is érni, mint amit az óvó-védő-szerető anyák átengedtek a szűrőjükön, és ezek az élmények is formáltak bennünket. Így lehet az, hogy nem követjük vakon az otthon látottakat, tapasztaltakat. Ami azért is lenne nehéz, mert más-más családból származunk. Hasonló értékrendben neveltek bennünket, de mégiscsak az ország különböző pontjain élő két-két ember nevelt minket. Ha már csak ezt figyelembe vesszük, érthető, hogy nem egyik vagy másik család nevelését alkalmazzuk.

Első lépésként önmagunkat vizsgáltuk meg. Azt próbáltuk meg kitalálni, hogy mi milyenek vagyunk, és milyen lesz a gyerek, ha minket másol. Azokon a hibáinkon, amiket nagyon nem akartunk továbbadni, elkezdtünk dolgozni. (Én például nagyon nem szerettem volna, ha a gyerek mindenkibe „beleköt” – lehet, hogy jobb megfogalmazás a „kíméletlenül őszinte”. Ezt úgy értem, hogy akkor is megmondja, amit gondol, ha arra éppen nincs semmi szükség, mert a csendben maradás elfogadhatóbb út. Ezen kezdtem főleg dolgozni, és a legtöbben észrevették a pozitív változást.) Így mire megfogant Boti, már elindultunk egy olyan úton, amely szerintünk jó példával fog előtte állni.

Ahogy belementünk ebbe az önismereti-gyermeknevelési témába, voltak nagyon, illetve kevésbé szimpatikus dolgok. Nem azt mondom, hogy egyik jobb, mint a másik! Azt mondom, hogy nekünk az egyik irányzat jobban tetszett, közelebb állt a személyiségünkhöz és az elképzeléseinkhez, mint a másik.

Most, majdnem egy évvel Boti születése után azt hiszem, egészen jól kitaláltuk az irányunkat. Valahol a pozitív fegyelmezés – kötődő nevelés – igényszerintiség – Montessori – egyszerű gyermekkor vonalon mozgunk.

Nem mondom, hogy nagy nevelés zajlott az elmúlt tizenegy hónapban, hiszen ez az idő inkább arról szól, hogy életben tartsuk a gyereket. Viszont azt látom, hogy az igényszerintiséggel Botiban kialakulóban van az ősbizalom. Korosztályához képest barátságos, bátor, kíváncsi és jó evő.

A fent említett nevelési elveket sem egy az egyben vettük át. Mindből azokat mazsoláztuk ki, amelyek a mi életünkbe illeszthetőek voltak. Azok a közös vonások, amelyeket kiszedtünk, nagyjából úgy foglalhatók össze, hogy a gyermeknek az életkorának és fejlettségének megfelelő befolyása van a saját életére. Értsd: rámutathat, hogy melyik bodyt venné fel a kettőből, kiválaszthatja, melyik játékkal szeretne bíbelődni a három-négy lehetőségből, eldöntheti, hogy miből mennyit enne (egyáltalán enne-e) a felkínált ételek közül… és hasonló aprónak tűnő, ám nagyon is fontos dolgok. Jó ideje választhat például tányért magának. Elé tartunk két különböző színűt, és rámutat, hogy melyik tetszik éppen jobban. Kipróbáltam, hogy ha a másikból adtam az ételt, akkor egy-két falat után tányérborogatás volt, míg, ha ugyanazt az ételt ott előtte szedtem át abba a tányérba, amelyikre rámutatott, jóízűen megette. Azonkívül, hogy ilyen módon „hatalmat adok” a kezébe, a szabályok sem a megszokott „vasbetonfal” szabályok. Vagyis de. Ami veszélyes, az akkor is tilos, ha piros hó esik.

Gergővel (a férjem, Boti édesapja) a szabályokat igyekszünk úgy felállítani, hogy inkább védőhálók legyünk, ne betonfalak. Például: most nem ihatsz a kávéból, de amint lesz gyereked, aki felkelt éjjel, már ihatsz is. Így a legtöbb „nem” egy kicsit „igen” is. Ennek most semmi értelme, mert a tizenegy hónapos úgysem érti. Viszont nagyon reméljük, hogy mire két-három éves lesz, és beindul a dackorszak, mi már annyira magunkévá tettük ezt a szabályalkotást, hogy zsigerből fog jönni. Abban is reménykedünk, hogy Botinál is működni fog, hogy ha a nem egy kicsit igen is, akkor nem borul ki tőle annyira. Ha meg kiborul, jön az érzések megnevezése, elfogadása és a megnyugvás felé terelés.

Ezt is gyakoroljuk már. Sokkal nehezebb, mint gondolnád! Annyira nehéz az elesés miatt síró gyereknek azt mondani, hogy „beütötted magad. Nagyon fáj. Ez normális. Nekem is nagyon fájna. Látom, hogy szomorú vagy. Gyere, adok rá puszit, megsimogatom. Itt van anya. Mindjárt jobb lesz. Nem fáj örökké”, mint azt, hogy „semmi baj!”, vagy azt, hogy „katonadolog”. Néha még nekünk is ki-kicsúszik a szánkon, de hamar észbe kapunk, és az „új módszer” szerinti vigasztalással folytatjuk. Hogy mért így vigasztalunk? Mert nekünk is ez esne jobban. Ha én beütöm a lábamat, én sem szeretném azt hallani, hogy „ne sírj”, vagy hogy „ez nem nagy ügy”, merthogy nagy ügy! Igenis fáj, nekem akkor ott igenis rossz. Senki se kicsinyelje le az érzéseimet! Na, pont ezt nem akarjuk, hogy így érezzen a törp. Arra vágyunk, hogy tudja, hogy amit ő érez, az igenis fontos. Ha az a fájdalom, akkor a fájdalom. Ha a boldogság, akkor a boldogság. Mostanában egyre ügyesebben játszik az építőkockákkal, vagy autózik bármivel, esetleg a könyvben megmutat ezt-azt. Ha felhívjuk a figyelmét rá, hogy milyen ügyes, okos, vidám éppen, akkor látszik, ahogy boldog lesz, és bújik-ölel-vigyorog. Ilyenkor természetesen visszaöleljük, megpuszilgatjuk, és szavakba is foglaljuk, ami történt. Például: „Jaj, milyen ügyes voltál, és meg tudtad mutatni, hogy hol a kacsa.”

Az az elvünk, hogy egy biztonságos tavat adjunk a kis ebihalunknak, ahol boldog biztonságban felcseperedhet. Nem akarjuk teljesen beszabályozni, de nem is engedjük el a kezét. Nem akarjuk minden veszélytől megóvni, de szeretnénk, ha mellettünk biztonságban lenne, vagy legalábbis hozzánk fordulna, ha rosszul érzi magát.

Jelenleg egy általunk biztonságosnak és élhetőnek tartott keretrendszerben szabadon mozoghat. Ha nagyobb lesz, és elkezd békává érni, meglesz a lehetősége, hogy kimásszon a sekély vízbe, esetleg a parton bóklásszon. Ha akar, visszatér a tóba, ha nem, akkor csinál újat magának. Ha meg igazán felnőtt, akkor majd eldönti, hogy neki jó-e, ahol felnőtt, és választ, hogy a tóban (vagyis egy az egyben átvéve, ahogy mi neveltük); a tóparton (átvéve a szerinte jót és javítva a szerinte javítanivalón – megjegyzem, szerintem ez lenne a legjobb); vagy egy új tóban (teljesen más elvek mentén) akar-e családot alapítani. Még nem tartunk itt, nagyon nem. De egyelőre mindketten azt gondoljuk, hogy el fogjuk tudni fogadni, ha mégsem a mi elveink szerint neveli az unokáinkat, vagy nem is alapít családot.

Ahogy elkezdett kúszni-mászni és felfedezni a világot, megbeszéltük, hogy a legfontosabb szabály, hogy amíg önmagában vagy másban nem tesz kárt, addig mindent lehet. Aztán ez bővült annyival, hogy más tárgyaiban se tegyen kárt. De azért, mert hangos vagy koszos, nem szólunk rá. Így lehet az, hogy a tortaformával szabad autózni, de a tévéállványon nem lehet dobolni.

II. HA TUDTAM VOLNA, MIELŐTT SZÜLÖK…

Oké… Becsapós a cím. Itt sem fogsz találni semmi listát, ami majd „de jól jön”. Nagyjából a várandósságom, szülésem témakörét fogom körbejárni, de igyekszem majd, hogy ne untassalak az érdektelen részletekkel. Ha a leírtaknál több minden érdekel, keress fel személyesen, és elmesélem. Néhol úgy tűnhet, hogy dicsekszem, mekkora király vagyok, de nem ez a célom. Bár tény, hogy nagyon király vagyok.

Rögtön lelövöm a poént… A várandósságom teljesen normálisan zajlott. Novemberben abbahagytuk a védekezést, és január 27-én pozitív lett a terhességi teszt. Gyorsan és természetes úton fogant a KicsiDínónk. (Amíg a pocakban élt, KicsiDínónak hívtuk, mert van egy embriológiakönyvem, ahol nézegettük, hogy nagyjából hogyan is nézhet ki most bennem. Azon a héten, amikor először ránéztünk, egy furi dínóra hasonlít a magzat.)

Őszintén együttérzek mindenkivel, akinek ez nem ilyen sima ügy. Viszont nem én vagyok az, aki el tudja mondani, hogy valójában micsoda harc is lehet az, hogy szerelmetek gyümölcse megfoganjon. Ehhez is másik forrást kell keresned (mint a tápszerhez vagy a császármetszéshez). Így ha nálatok nem ilyen sima az út, nyugodtan ugord át a következő részeket. Csak a szíved fájna.

Ekkor még dolgoztam. Ápolónő vagyok. A pozitív teszt után már csak két műszakom volt, mert a főnővérem átérezte, hogy most a csöppség a legfontosabb, és kaptam két és fél hét szabadságot azonnal, míg annyira nagy nem lett az embrió, hogy a nőgyógyász láthassa, és kiírjon veszélyeztetett táppénzesnek. Ezúton is köszönöm a főnővérnek és az osztály többi ápolónőjének, hogy átvették a műszakjaimat, hogy gond nélkül kihordhassam Botit.

A fogantatást követő hetedik héten mentünk a nőgyógyászhoz. Véletlenül kerültünk dr. H. Zoltán kezei közé. Egy kollégáját ajánlották, de H. doktorhoz volt időpont a hatodik-hetedik terhességi hetemen, így hozzá foglaltam. Nem bántam meg. Sőt! Azóta is hozzá járok, és a Kistesónak is ő lesz majd a „felügyelője”.

Megállapította, hogy élő embrió található a méhemen belül tökéletesen beágyazódva. Innentől minden hónapban mentünk – mi nagyon szerettük látni KicsiDínót –, és minden hónapban ugyanaz a remek hír fogadott: az embrió – később magzat – tankönyvbe illően fejlődik. Tankönyvi az elhelyezkedés, a méret, a mozgás, a szívritmus, a placenta, az áramlások…

Mindennap sétáltam, mindennap csináltam valamit. Szerencsére nem kínzott meg nagyon az első trimeszter sem, ahogy a harmadik sem volt terhes. Mielőtt a tesztet csináltam, három este hánytam a mentolos fogkrémtől, majd utána még vagy kettőt, és nagyjából ezzel ki is fújt, hála a jóságos Istennek.

Nagyon készültünk a szülésre, a szoptatásra, a szülőségre. Részt vettünk intézményhez kötött és dúlai szülésfelkészítőn is. Utóbbin kétszer is. Ugyanannál a csodálatos nőnél, akihez kismamajógára is jártam. Tóth Lillánál. Az első felkészítő alkalmával még valahol félidő előtt jártunk. Nem sok félelem, nem sok kérdés volt, de jólesett tudni, hogy hogyan is zajlik ez természetesen. A protokolloktól, orvosoktól, fertőtlenítőszagtól messze. Egy álomnak tűnt. El is kezdtem vizualizálni a „tökéletes szülést”. Egy pontig meg is valósult, de erről kicsit később.

A második dúlai felkészítőn már egészen nagy pocakkal vettem részt. Akkorra már elkezdtem tartani az egésztől. Tudtam, hogy fájni fog. De mennyire? Hogy? Hogy is voltak a vajúdás fázisai? Honnan is tudjuk, hogy a következő szintre léptünk? Mit tehetek, hogy együtt dolgozzam a testemmel, és segítsem a baba útját? Mit tud tenni a férjem, hogy elviselhetőbb legyen nekem? Hála Lillának, újra megnyugodtunk. Szentül hittük, hogy minden nő képes szülni. Mindenki akkora babácskát növeszt, amekkorát meg tud szülni. Mindenkinek annyira fáj, amit még pont el tud viselni. A testem tudja a dolgát, csak meg kell hallani a szavát. Erről jut eszembe. Olyannyira egy hullámhosszon voltam (vagyok) a testemmel, hogy nagyjából az első rúgásait már éreztem Botinak. Valahol a tizenharmadik hét környékén éreztem a kis buborékolását. De ez nagyon ritka. A tizenhatodik-huszadik hét környékén szokták először érezni az anyák. Vagyis akkor tudják tutira, hogy az a baba volt, és nem bélmozgás.

Szóval újra nyugodtan és csak a megfelelő izgatottsági szinttel vártuk, hogy elinduljon a buli. Október 5-ére voltam kiírva. Egyetlen kérésünk volt Botihoz és Istenhez is. Ne október 1-jén szüljek! Legyen saját szülinapja a babának! Ne az apjáén jöjjön! Spoiler! 2022. 10. 01. 10:49-kor bukkant elő Botond.

Nagy harc volt… Figyelem! Cseppet sem szokványos, egyáltalán nem normális és kicsit sem jó vajúdásélmény következik. Nálad szinte biztos, hogy nem így, nem ennyi ideig lesz. Rökönyödj meg, akadj ki, és töltsön el mérhetetlen hála, hogy a nők elenyésző százaléka szenved olyan sokat, mint én. Nem azért írom le, hogy sajnálj vagy isteníts. Isten ments! Azért írom le, mert így történt.

Szeptember 29-én hajnal háromkor arra keltem, hogy görcsöl a hasam. Megsimogattam, örömködtem, visszaaludtam. Nagyjából húsz perc múlva újra felkeltett. Onnantól már csak szundikálgattam. Reggel elmondtam Gergőnek, aki szintén izgatottá vált. Napközben tettem-vettem, együtt izgultunk, Lilla meglátogatott minket, hármasban vajúdtunk egy kicsit. Szépen haladt a folyamat. Rendeződtek a fájások. Erősödtek és sűrűsödtek. Este lezuhanyoztam egy kis segítséggel, elfeküdtünk, hogy még nem az igazi, pihenjünk, amíg lehet. Olyan este tíz körül elkezdett az egész hasam feszülni, és a fájdalom derekamba sugározni. Kilenc-tizenegy perc telt el két fájás között. (A fájás indulásától a következő fájás indulásáig tartó időt kell nézni.) Az összehúzódás negyven-hatvan másodperc hosszú volt. Nem tudtam eldönteni, hogy kell-e menni. Egy részem azt mondta: Irány a kórház! A másik részem azt: Várj még! A magzatvíz is megvan, a fájások is tudnak gyakoribbak lenni. Rálátsz a kórházra. (Szó szerint: az erkélyről látszik a szülészet épülete. Nagyjából háromutcányira van a bejárat.) Maradj!

Olyan fél tizenkettő körül hat-nyolc perc telt el két kontrakció között. Egy nagyon kedves barátnőm szülésznő. Maja pont ügyeletben volt. Hát írtam neki Messengeren. Ugye, a szülésfelkészítőn azt mondják, hogy indulj a kórházba, ha:

- egy órája tízperces fájásaid vannak;

vagy

- elfolyt a magzatvíz.

Nos, nekem több mint másfél órája voltak tíz percnél gyakoribb fájásaim. Szóval azt tanácsolta, hogy menjek be. Éjfélre értünk oda. Megvizsgáltak. Két ujj, szép fájások. Maradjak, de minden szülőszoba foglalt, szóval apa haza, és ha megyünk szobára, akkor hívjuk.

Innentől egyedül voltam egy hűvös őszön a fűtetlen négyágyas kórteremben. Néha jött egy-egy szobatárs, aki kapott oxitocint vagy burokrepesztést, és szült. Engem naponta kétszer-háromszor vizsgáltak, és mindig azt mondták, hogy két ujj. Lelkileg teljesen odalettem. A fájások megritkultak, gyengültek. Az egész folyamat kezdett leállni. Amikor Gergő meglátogatott, és boldog voltam, biztonságban éreztem magam, akkor a fájások újra erősek lettek és sűrűsödtek. Majd hazaküldték, és én újra összeroppantam. Péntek este már könyörögtem, hogy császározzanak meg, vagy csak adjanak egy kést, amivel megműtöm magamat, de én nem bírom tovább. Csütörtök hajnal fél négy-négytől csak szundizgattam. Egyszer volt egy hetvenperces szünet két fájás közt. Annyit aludtam. Amúgy húsz-huszonöt percnél hosszabb „békesség” nem volt.