David Machado

BOLDOGSÁGMUTATÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Machado: Índice Médio de Felicidade, Dom Quixote, 2013

Copyright ©2013, David Machado e Publicaçőes Dom Quixote

Hungarian translation © Király Szabolcs, 2020

© L’Harmattan Kiadó, 2020

Ezt a művet az Európai Unió Kreatív Európa 2014–2020 programja támogatta. Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bármi-nemű felhasználásért.

Mariának és Martimnak, a jövőnek

For the ones who had a notion

A notion deep inside

That it ain’t no sin to be glad you’re alive

I want to find one face that ain’t looking through me

I want to find one place

I want to spit in the face of these badlands

Bruce Springsteen

8,0. Svájc

Figyelj, Almodôvar, kezdjük azzal, hogy te nem voltál itt.

Egyszerre minden bonyolult lett. Vagy talán mindig is így volt, talán a világ mindig is bonyolult hely volt. Nem hiszem, hogy csak akkor vált ilyenné, amikor börtönbe kerültél, még ha bizonyos értelemben azt is gondolom, hogy ez volt mindennek a kezdete. A hiányod felerősítette a fájdalmainkat, a döntésed, hogy nem akarsz látni senkit, nem maradt következmények nélkül. Úgy is mondhatnám: nem voltunk felkészülve arra, hogy nem leszel itt velünk. Túl nagy ürességet hagytál magad után, és egyikünk sem tudta igazán belakni azt az ürességet, amit magad után hagytál. Te viszont nem voltál itt, nem tudtunk jobbat, mint hogy próbálkozunk. Még nem tudom, hogy elbuktuk-e. Csak azt tudom, hogy nem te fogsz ítélkezni a gyengeségeink felett. Töretlen hallgatásod a történet egy bizonyos pontján csupán egy lett az életünk számos eleme közül.

Elképzellek téged ott, bent. Egy olyan helyen, ahol nem vagy otthon, ahol meg kellett tanulnod bebörtönözni a testedet, és olyan törvényeket kellett megértened, amelyek csak a körülötted lévők tekintetében vannak leírva. Nehéz volt? Fájt a téged körülvevő falak súlya? Vajon féltél, amikor szembe kellett nézned újdonsült társaid fegyverként rád szegeződő tekintetével? Itt kint mind úgy hisszük, hogy igen. Az első héten, amikor bekerültél, Clara minden éjjel telefonált vacsora után, sírva, kapkodta a levegőt, szinte fuldokolva beszélt, és „szegénykémnek” nevezett, mintha egy bűntelen gyerekről beszélne, mintha idő előtt megözvegyült volna. Azt suttogta, hogy „a szerelmem”, és azt kérdezgette tőlem, hogy „és mi lesz, ha bántják?”. A fiad, a kis Vasco, aki már magasabb, mint én, hazament az iskolából, bezárkózott a szobába, és gitározott. A kották a földön szétszórva hevertek, a húrok élesen vibráló hangjai az épület falaiban áradtak szét. Xavier pedig a büntető törvénykönyvet bújta az interneten, egy olyan záradék után kutatva, amely kihoz téged. Egyre csak azt ismételgette, hogy „nem fogja bírni, Daniel, Almodôvar nem olyan, aki kibírja a rácsok mögött”. A barátaid kávézókban, éttermekben, konyhákban találkoztak, és lelkesülten koccintottak a tiszteletedre, hogy elrejtsék az irántad érzett aggodalmukat. Senki nem értett semmit. Hogy történhetett? Egy ilyen jó ember, talpig becsületes, őszinte. Házas. Apa. Barát. Minden magyarázat kitalációnak tűnt csupán. Nekem pedig azzal teltek a napjaim, hogy téged mentegettelek mások előtt, azt ismételgetve, hogy „megvolt a maga indoka, jól ismerjük, nem lett más ember attól, hogy börtönbe került”. Ekkoriban még nem voltam dühös rád.

De most elképzellek téged ott bent. Elképzelem az arcodat és a mozdulataidat, azt hogy miken gondolkodhatsz. És nem hiszem, hogy rettegnél. Azt sem hiszem, hogy bántanának. Szerintem jól érzed magad odabent. Találtál magadnak egy búvóhelyet, ahol kivárhatod, hogy a történelmünk mostani sötét korszaka, ez a hosszú tél elmúljon. Hibernáltad magad, a pulzusod minimálisra csökkent, napi háromszor enni kapsz, a téged körülvevő falak biztonságot nyújtanak, a létezésed szinte megszűnt. Itt kint az élet lehet fagyos, de ott bent a tested langyos marad, és ami fontosabb, a lelked is. Egy gyáva nyúl vagy, Almodôvar. Mikor lett a te sorsod nehezebb, mint a miénk, hogy ezt kiérdemeld? Tudom jól, hogy sokan számítottak rád, hogy sokan függtek tőled. Bizonyos értelemben felelős voltál ezekért az emberekért. Túl nagy volt rajtad a nyomás?

Biztosan megértettem volna. Ha hajlandó lettél volna fogadni, amikor meglátogattalak, ha odajöttél volna, amikor telefonon kerestelek, beszéltünk volna, elmeséltél volna nekem mindent, és én megértettelek volna, Almodôvar, megkíméltelek volna a kinti valósággal, a fiaddal, Clarával, Xavierrel, velem kapcsolatos hírektől, megkíméltelek volna az általad kedvelt emberek aggodalmaitól, ettől a mélybe zuhant országtól, a darabokra hulló világtól, nem mondtam volna semmit, amíg azt nem látom, hogy készen állsz arra, hogy hallj mindent, hogy megérts és átérezz mindent. Kivártam volna, amíg elmondhatom, hogy három hónappal a letartóztatásod után munkanélküli lettem, hogy kevéssel ezután Marta, akinek már fél éve nem volt munkája, a gyerekekkel Viana do Casteloba költözött, és az apja kávézójában kezdett dolgozni, én pedig maradtam, mert még reménykedtem. Annak ellenére, hogy a dolgok nagyon gyorsan váltak nehézzé. Jó lett volna beszélni veled, talán segített volna, és én hajlandó lettem volna kivárni azt az időt, amire igényt tartottál.

Egy gyáva nyúl vagy, Almodôvar.

Akárhogy is van, csak így tudok beszélni veled. És ha egyszer úgy érzed, vagy amikor úgy alakul, bátran válaszolj. Talán beszélgetni is fogunk, (majdnem) úgy, mint régen. Hát tessék.

Mondjuk, kezdjük azzal a reggellel, amikor Xavier kilépett a lakásból. Az a reggel fontos volt. Előző hónapban sikerült végre porszívóügynökként elhelyezkednem. Zavaros ügy volt, már akkor tudtam, amikor belevágtam. De nem volt más. Fél év alatt huszonhat állást pályáztam meg, és nem történt semmi. A munkanélküli segély még három-négy hónapig csordogált, utána pedig csak a tátongó szakadék állt előttem. Harminchét éves voltam, és az életem mintha a végéhez ért volna. Féltem. Még jó, hogy féltem. Egy munkakereső oldalon találtam rá a hirdetésre. Kitöltöttem az űrlapot, és másnap kaptam egy e-mailt, amelyben tájékoztattak, hogy kiválasztottak. Csak így, egyetlen interjú nélkül, anélkül hogy meggyőződtek volna arról, hogy képes vagyok elvégezni a munkát. A képzésen elmondták, hogy porszívókról van szó. Majdnem felröhögtem. Almodôvar, én még a Marson is értékesítettem volna telkeket, ha arról van szó.

Xavier kilépett a lakásból?

Nem, Almodôvar, most még ne szólalj meg. Különben is én szabom meg ennek az elbeszélésnek a menetét.

A porszívókkal a következő volt a helyzet: a kereskedő – W. R. U. volt a neve, sosem jöttem rá, hogy mit jelentenek a betűk – kölcsönbe adta a háztartási eszközöket a kollégáknak – nekem és a többi kiválasztottnak –, heti díjat fizettünk érte, így tudtunk bemutatókat tartani; amelyeket nekünk magunknak kellett megszervezni, bár ha úgy hozta a szükség, a vállalkozás tudott logisztikai segítséget nyújtani – erről sem tudtam meg, hogy mit takar pontosan; nem volt irodájuk, csak egy raktár, ahová a porszívókért mentem, és minden ügyet telefonon beszéltünk meg; nem volt szerződés – így továbbra is járt a munkanélküli segély; jutalékot kaptam az eladott porszívók után, ennek mértéke 7% és 11% között változott, miután levonták az eszközök bérleti díját. Más szóval: fizetnem kellett azért, hogy dolgozhassam. Azonnal elfogadtam.

Keresztbe-kasul bejártam a várost, és bemutatókat tartottam. Betanultam a teljes szöveget, jól ismertem a katalógusban szereplő modelleket, és mindig volt két-három próbadarab a csomagtartómban. Nehezen tudtam viszont meggyőzni az embereket arról, hogy fogadjanak, hosszú napok teltek el eseménytelenül, mintha a világ megállni készülne. Hébe-hóba nyitott valaki ajtót, megengedte, hogy felporszívózzam az egész lakását, a padlót, a falakat, a plafont, a szőnyegeket, a függönyöket, a kanapét, és végül azt mondta, hogy nem érdekli a dolog. (Nem csak az én életem, meg a tiéd lett nehéz, mindenki belezuhant ugyanabba a gödörbe.) Végigjártam a teljes ismeretségi körömet. Anyám barátnőit. Volt munkatársaimat az utazási ügynökségtől. Volt gimnáziumi osztálytársnőket, akiket már évtizede nem láttam. Férfiakhoz is elmentem. Marta még a távolból is segített, telefonálgatott, és megkérte a barátnőit, hogy fogadjanak.

Egyik nap Clara felhívott, mesélték neki, hogy segítségre lenne szükségem a porszívók értékesítésében, így felajánlotta, hogy a házatokban szervez egy bemutatót, ha cserébe az én jutalékomból adok neki 10%-ot. Belementem. Remek délután volt, két porszívót is eladtam. A végén pedig Clara mesélt rólad néhány percig, hogy mennyire hiányzol; aggódott Vasco miatt, aki nem reagált a helyzetre, mintha nem fogta volna még fel, hogy már nem vagy itt. Megkért, hogy beszéljek a fiúval. Belementem, azt gondoltam, el tudom magyarázni neki könnyen emészthető módon. Vasco a szobájában volt, egy kottába írogatott valamit egy kutya haláláról. Beszélgettünk vagy tíz percig, a hangja teljesen olyan volt, mint a tiéd tizenöt éves korodban, ugyanazokkal a szünetekkel a mondatok között. Leginkább zenéről beszélgettünk, szereti a 70-es évek rockzenéjét, a The Who-t, a Led Zeppelint, a Rolling Stonest. Kétszer-háromszor elmosolyodott, úgy tűnt, jól van, megbékélt. Én pedig féltem ezt tönkretenni, úgyhogy nem kérdeztem az életéről, az iskoláról, a lányokról, a barátokról. És rólad sem kérdezgettem.

Ami fontos: hittem abban, hogy helyre lehet hozni mindent, hogy a helyükre tudom illeszteni az életem szétesett darabjait, rendbe tudom őket rakni, és jelenlegi helyzethez tudom őket igazítani. És nem voltam dühös. Csak annyi volt a dolgom, hogy nem tévesztem szem elől a lényeges dolgokat, nem állok meg visszanézni, hanem szépen lépegetek előre. Hittem abban, hogy ha mindent jól csinálok, az élet nem fog ismét kiszaladni a lábam alól.

De akkor az a rohadék Xavier, aki már tizenkét éve a lakásába zárkózva élt, és a számítógép előtt ülve azon gondolkodott, hogy micsoda nyomorúságos dolog az élet, éppen azon a napon döntött úgy, hogy kimegy a lakásból, amikor nekem bemutatót kellett tartanom egy cascaisi szállodában. Érted: tíz vagy tizenöt porszívót is el tudtam volna adni, kereshettem volna valamennyi pénzt, megváltozhatott volna minden.

Xavier kilépett a lakásból?

Tuga volt az első, aki látta, nem sokkal hat után, a bevásárlóközpont közelében; írt egy üzenetet, hogy nem biztos benne, hogy ő az, már csak azért sem, mert kicsi rá az esély, de mintha Xaviert látta volna, úgy nézett ki, mint mindig: sötétkék melegítőt viselt, flip-flopban csattogott, a haja pedig ősz volt. Ezután öt másik ember is látta. Mindenki megírta nekem. Mintha én lennék Xavier apja. Vagy mintha én lennék te. Xaviertől is volt egy hívásom 5:42-kor, amit nem fogadtam, mivel éjjelre elnémítom a telefont.

Felhívtam Xaviert. Sokáig csöngettem. Nem vette föl. Bedobáltam a kocsiba a cuccot, hat kartondoboz, új modellek, ezek a porszívók még a gondolataidat is kiszippantják, drágák, mintha csak a NASA fejlesztette volna, szóval bedobtam mindent a kocsiba, és elindultam megkeresni. Tettem néhány kört a kerületben, bár kilenckor a szállodában kellett lennem. Bejártam az összes utcát, ahol el tudtam képzelni, felkerestem azokat a helyeket, ahova eljárt még azelőtt, hogy egy elcseszett remetévé vált volna, telefonálgattam, kérdezősködtem… Várj, ez nem így volt. Nem így történt. Úgy beszélek, mintha nem akarnálak kiábrándítani, mintha még számítana valamit a véleményed. Beültem a kocsiba, ez igaz. De nem azonnal indultam a keresésére. Miközben Lisszabonból Cascais felé hajtottam, azon gondolkodtam: ha meg akarná ölni magát, már korábban is lett volna rá alkalma.

Nézd, Almodôvar, nem kell mentegetnem magamat, ez a beszámoló nem ítélet. Csak a következőt szeretném mondani: azon a reggelen, amikor megtudtam, hogy Xavier kilépett a lakásából, csak egyetlen dolog járt a fejemben: el akartam adni a porszívókat. Még akkor is, ha tudtam, hogy nagy az esélye annak, hogy a barátunk leugrik egy hídról. Még akkor is, ha tudtam, hogy számítasz rám a róla való gondoskodásban. Csakhogy én nem vagyok te – ezt már régóta tudjuk. Azonkívül pedig nem is vagyok olyan közeli barátja, mint te. Igazság szerint azt sem tudom, hogy a barátja vagyok-e. Nagyon régen barátok voltunk. Azután ő magára húzott egy fekete leplet, minden szavából valami földöntúli szorongás áradt. Emlékszem, amikor egyszer ránéztem arra a tizenhat-tizenhét éves srácra a többi tizenhat-tizenhét éves srác között, és azt gondoltam: erre nincs magyarázat, az általunk ismert élet törvényei alapján ilyen ember nem létezhet. Xavier depressziójának nem volt kézzelfogható oka. Mintha ő maga találta volna ki. Ezt sohasem mondtam neked, de úgy gondolom, hogy ő találta ki ezt a személyiséget – az őszülő hajú, szomorú srácot, aki üveges tekintettel néz, és cigaretta lóg a szájában, akinek a füzetei nyomasztó rajzokkal vannak teli, akit örökké valami reménytelenség leng körül, az azonnali öngyilkosság érzése. Azt hiszem, nem nyújtott biztonságot saját magának a személyisége, ezért vette magára ezt a sötét álarcot, amihez azután hozzánőtt, megszokta, vagy elveszett alatta. Nem érdekes. Almodôvar, ez a srác ilyenné vált. Egymást követő hosszú napokon át csak a közte és plafon közötti ürességet bámulta. Olyan sovány volt, mintha éhezne. A karjára, a mellkasára, a hátára számokat tetováltatott, némelyiket ő maga rajzolta. Meg a gyógyszerek. A statisztika iránti megszállottsága. A szobája falaira írt matematikai egyenletek. Az ügyfelek, akiket a nap és az éj bármely órájában fogad, hogy pókot tetováljon rájuk – sosem értettem meg, miért csak pókokat – aprópénzért cserébe, amiből alig tud megélni. És a jövőkép teljes hiánya.

Az ijesztett meg, hogy képes nem gondolni a jövőre. Hogy lehet, hogy másnap, a következő hónapban, vagy tíz év múlva nem fáj a lelke? Hogyan kelhet fel valaki úgy minden reggel, hogy nem vár semmit, és nem is fél semmitől, ami még elkövetkezik? Nem voltam képes beszélgetni egy ilyen emberrel. És ha visszanézek, pontosan ez történt: te mindig is immunis voltál Xavier boldogtalanságára, már-már ijesztő módon voltál képes elviselni azt a cinikus párbeszédet és a hallgatásainak totális érdektelenségét, és továbbra is a barátja voltál; én ott maradtam veletek, mivel sosem volt kedvem feladni azt, ami korábban voltunk. Mi sem állt tőlem távolabb, mint hogy új barátságokat keressek, nem vagyok az a típus.

És meg akartad menteni. Azt mondtad: Xavier művész, és a művészek ilyenek: a halálon és a szenvedésen jár az agyuk. Annyit beszéltünk Xavier elkerülhetetlen öngyilkosságáról, hogy egy ponton már úgy kezdtem erre gondolni, mint ami sok-sok éve megtörtént, nem pedig úgy, mintha még előttünk állna. És te még így is meg akartad menteni, senki sem beszélhetett a jelenlétében boldogtalanságról, nem hagyhattuk egyedül, mindig ott akartál lenni, hogy megakadályozd az öngyilkosságát. Mintha ő maga nem lenne képes dönteni a saját életéről.

Ez most megváltozott: senkit sem menthetsz meg onnan bentről.

Ez igaz. Te viszont igen.

Tévedsz. Nem azért maradtam itt, hogy átvegyem a te helyedet. Ezenkívül pedig veled ellentétben én sohasem éreztem magam felelősnek Xavier életben maradásáért.

És ha főbe lövi magát?

Almodôvar, ez a kérdés egész pontosan így hangzik: És mikor lövi főbe magát?

És mikor lövi főbe magát?

Xavier fontos tagja a társaságnak. Amikor majd főbe lövi magát, olyan üresség támad, amelyet soha nem tudunk betölteni. Tudom, miről beszélek. Ezt teszi a halál azokkal, akik életben maradnak. Másrészről viszont magával hozna egy hatalmas megkönnyebbülést, mondhatni békét is. De nem is ez a lényeg. A lényeg a következő: aznap, amikor majd főbe lövi magát, egyikünk sem lesz ott, hogy megmentse.

Tizenkét év után először lépett ki a lakásából, te meg Cascaisba mentél, hogy eladj néhány porszívót. Kibaszott önző vagy, Daniel.

Nyugi-nyugi, az önző itt épp te vagy, te rohadék.

Nyugtalanít Xavier boldogtalansága, ezért hagytad, hogy egy sötét sarokba bújjon, és véget vessen az életének. És végre nyugtod van, megkönnyebbülsz, szinte megbékélsz a világgal. Baszd meg, ha mindenki így gondolkodna, már rég kihalt volna az emberiség.

Xavier, mint mindenki más, megérdemli, hogy tiszteletben tartsuk a döntését.

Nem a döntését, hanem az életét kell tiszteletben tartanunk. Ehhez pedig erőfeszítésre van szükség, amit te nem akarsz megtenni.

Ne beszélj nekem erőfeszítésről bazmeg, amikor majd’ két éve látni sem vagy hajlandó minket. És én igenis tettem erőfeszítést. És nem mentem eladni a porszívókat.

Nem mentél?

Nem. Felhajtottam az autópályára. Vezettem nyolc kilométert. Azután lehajtottam, és visszafordultam Lisszabonba.

Miért?

Körülbelül két hónappal azelőtt voltam nála. Megkért, hogy menjek át. A beszélgetésünknek nem volt jó vége.

Az ágyban feküdt, a laptoppal a hasán, az ujjai a billentyűzeten jártak. Délután négy óra lehetett, de a lakása olyan volt, mint egy barlang, a sötétítők behúzva, a földön egy felkapcsolt, pulóverrel letakart lámpa, a falak eltűntek a sötétben, a plafon alatt hömpölygött a füst. A hőség ellenére félig a paplan alá bújt. Valami zene szólt halkan, valami nagyon furcsa, bálnasírásra emlékeztető zene. Hezitáltam, hogy belépjek-e, de meg sem mozdult, és rám sem nézett. Köszöntem. Nem válaszolt, csak felemelte az egyik kezét, ujjai között cigaretta füstölt. Leültem az ágy sarkába, és vártam. Nem tudom, hogy megfigyelted-e, de Xavier szobájában az idő lefékez, a dolgok lassabban történnek, mintha a testünk sűrűbbé válna, mintha semminek, egyetlen mozdulatnak, egyetlen mondatnak, egyetlen hallgatásnak sem lenne igazán vége. Három perc után megszólalt.

Elrontottuk, mondta.

Mit rontottunk el?

A weboldalt, mondta. Nem történik rajta semmi.

El tudod ezt hinni? Ő még mindig a weboldallal foglalkozott. Te már egy fél éve rá sem néztél, Xavier pedig még mindig aggódott a szaros weboldal miatt. Mert te elültetted a bogarat a fülébe. Hónapokon keresztül lovagoltál a weboldal ötletén, fantasztikus ötlet volt, egy év múlva 10 000% haszonnal adjuk el, kifizetjük a banknak a tartozást, a gyerekek iskoláját, könnyebb lesz az élet, tökéletes mese volt; ezenkívül pedig jó dolgot tettünk volna, segítünk az embereknek. Hányszor hallottam ezt tőled. Még én magam is elkezdtem hinni benne. Nagyszerű ötletnek tűnt. Hogy őszinte legyek, még most is nagyszerű ötletnek tűnik. Az igazság viszont az, hogy te meg én pénzt fektettünk bele, és az a pénz most hiányzik, talán az a pénz téged is megakadályozott volna abban, amit tettél. És soha nem láttuk újra azt a pénzt. Xavier egyedül fejlesztette a weboldalt, heteken át nem aludt, és amikor végül kész lett, nem történt semmi. Igaza volt: az oldal nem hozott eredményt. Csakhogy miközben ez már engem régóta nem érdekelt, Xaviert még egy év múlva is ez foglalkoztatta.

Nem akartam belemenni egy értelmetlen beszélgetésbe, de próbáltam türelmes maradni.

Mit akarsz csinálni?, kérdeztem. Nem ölhetünk bele több pénzt.

Lehajtotta egy kicsit a laptop képernyőjét, és az arca elsötétült. Majd így szólt:

Vannak felhasználók. Az a baj, hogy egyiküknek sincs szüksége segítségre.

Összefoglalva, a probléma a következő volt: létrehoztunk egy olyan közösségi hálót, ahol azok, akiknek segítségre van szükségük, és azok, akik hajlandóak segíteni, találkozhatnak; a weboldal létezésének első tizenegy hónapjában huszonhat személy regisztrált; ebből a huszonhat személyből tizennégy soha nem írt semmit, négyen rendszeresen megírták, hogy valaki segíthetne kiverni a farkukat, kitörölni a seggüket, levágni a körmüket stb.; hárman kapcsolatban szeretnének maradni egymással az oldal segítségével, bár egyikük sem kért semmit; egy felhasználó pedig időnként megírta, hogy szívesen segít bárkinek, bármiben, bárhol és bármikor, és ehhez felajánlotta a 9 személyes kisbuszát.

Számomra a legértelmesebb kérdés az, hogy mégis kik voltak ezek az emberek? Xavier feltápászkodott az ágyból, magas és sovány alakja billegett, mintha szél fújna a szobában, rágyújtott, és a csukott ablakra mutatott. Azt kérdezte:

Odakint az emberek olyanok, mint azelőtt?

Az emberek mindig emberek maradnak, válaszoltam.

Vannak még olyanok, akiknek segítségre van szükségük?

Mindenkinek segítségre van szüksége.

Miért nem kérnek?

Nem tudom. Talán nem tudnak a weboldalról.

Tett két rövid lépést, és mellém ült az ágyra. Az arca megjelent a lámpa szűrt fényének pásztájában, a szemeiből bármikor potyogni kezdhettek a könnyek. Amikor azonban beszélt, a hangja határozott volt, mintha a vihar csak odabent tombolna.

Félek, hogy mi történne akkor, ha valaki segítséget kérne.

De nem úgy tűnt, mint aki fél. Így szóltam:

Legalább volna egy 9 személyes kisbusz.

Cigarettát tartó kezével legyintett, és a füst mindenfelé szállt a sötétben. Nem nevetett.

Meg kell írnunk, hogy segítségre van szükségünk, mondta.

Figyelj: ebben a pillanatban kisétálhattam volna. De még mindig maradtam – mert te az én helyemben maradtál volna –, és meghallgattam Xavier ötletét.

Regisztrálni akart egy felhasználót a weboldalon, egy hamis személyiséget, aki azután segítséget kér, valami egyszerű dolgot, például egy ablak szigetelését, elvinni a kutyát az állatorvoshoz, csak hogy megbizonyosodjon arról, hogy valaki válaszol.

És mi van, ha valaki tényleg felajánlja a segítségét? – szegeztem neki.

Beszélsz vele, és elfogadod az ajánlatát.

Én?

Neked nem kell valamiben segítség?

Nem.

Épp most mondtad, hogy mindenkinek szüksége van segítségre.

Senki sem fogja elhinni, hogy nekem segítségre van szükségem.

Ha az igazat mondanád, akkor miért nem?

Miért nem kérsz segítséget te?

Én nem bírok kimozdulni a lakásból.

Kérhetnéd, mondjuk, hogy segítsenek itt a lakásban. Elmondod, hogy nem tudsz kimenni, és arra lenne szükséged, hogy bevásároljanak neked.

Anyám bevásárol nekem.

Akkor kérsz valami mást. Sült csirkét. Újságot. Parókát.

Sokáig hallgatott, az ajkai mozogtak, mintha valami bonyolult fejszámolást végzett volna. Azután azt mondta:

Ha valaki jön segíteni, itt tudsz lenni?

Baszd meg, Xavier, ez teljesen abszurd.

Nem az.

Felejtsd el a weboldalt.

Elfelejtem. Csak csináljuk meg ezt, hogy lássuk, válaszol-e valaki. Azután elfelejtem.

Néhány másodpercig gondolkodtam az ötleten. Teljes képtelenségnek tűnt, és semmi kedvem nem volt hozzá. Te meg én az életünk kétharmadát azzal töltöttük, hogy kielégítsük ennek a rohadéknak a legabszurdabb szeszélyeit, csak azért, mert féltünk attól, ami történhet, ha nemet mondunk. Az igazság azonban az, hogy Xavier már elég nagy ahhoz, hogy néha nemet is halljon.

Jól van, mondtam. Itt leszek, amikor jönnek neked segíteni.

A fejembe véstem azt a pillanatot, annak az ígéretnek a fontosságát.

Xavier felsóhajtott, mintha csak az életét mentettem volna meg.

Felkeltem, a fejemet ólomsúly húzta. Mindig ez történik, amikor felmegyek hozzá: belépéskor megszáll valami ártatlanság, azt hiszem, hogy majd jó lesz, ha látom, hogy órákon át beszélgetünk majd úgy, mint amikor még kölykök voltunk, és aztán néhány percen belül már érzem is a szobát átjáró szomorúságot, amely a füsttel és az árnyékokkal keveredik, és csak arra tudok gondolni, hogy a lehető leghamarabb húzzak el onnét. Xavier megérezte ezt, mintha a szobában az ember beleláthatna a másik fejébe. Azt mondta:

Kapcsold fel nyugodtan a lámpát.

Nem válaszoltam. Az íróasztalhoz léptem. A papírok öt-hat csomóba voltak rendezve: kézzel írt egyenletek, diagramok, számok magukban, a szokásos. Az egyik lapon az egész oldalt betöltő táblázatot pillantottam meg. Abban a szobában ez nem volt szokatlan, még a falakra is táblázatok voltak celluxozva. Ennek a táblázatnak azonban az volt a címe, hogy: BOLDOGSÁGMUTATÓ.

Ez meg mi?

Foghegyről válaszolt:

Statisztika.

Megfordítottam a lapot. A másik oldalán folytatódott. Országok voltak rajta felsorolva, 149 ország, a boldogságmutatójuk alapján. A lista elején Costa Rica állt, az utolsó helyen pedig Togo. A táblázat 127., 128., 129. és 130. sora – név szerint Bulgária, Burkina Faso, Kongó és Elefántcsontpart – zöld filccel voltak kiemelve.

Mi az a boldogságmutató? – kérdeztem.

Xavier hanyatt dőlt a paplanra, cigarettát tartó keze lelógott az ágyról. Lehunyta a szemét.

Nem valami érdekes statisztika, mivel nem objektív, válaszolta. De egyelőre nincs jobb. Igazság szerint egy egyetlen kérdésből álló kérdőíven alapul: Egy 0-tól 10-ig tartó skálán összességében mennyire érzi magát elégedettnek az életével? Beleszívott a cigibe. A füst lassan távozott az orrán át. Azután hozzátette: attól tartok, hogy a válaszadók nagy része találomra válaszol a kérdésre, mivel az emberek nagy része semmit sem ért a boldogságból.

El tudod ezt hinni, Almodôvar? Az a nyomorult Xavier, a város legboldogtalanabbja, ez a fekete lelkű ember, ez hiszi magát boldogsággurunak? Te is tudod, hogy abban a pillanatban három-négy mondattal szétcincálhattam volna. Végül azonban csak ennyit kérdeztem:

Mi van Bulgáriával, Burkina Fasóval, Kongóval és Elefántcsontparttal?

Ezekben az országokban a boldogságmutató pont annyi, mint az én válaszom.

Te is válaszoltál?

Persze.

Továbbra is mozdulatlanul hevert az ágyon, a cigaretta függőlegesen meredt föl a szájából. Kinyitotta a szemét. Azután újra becsukta. Egyetlen kérdés motoszkált bennem:

Miért?

Mert szeretem számszerűsíteni az élet és a világ dolgait. Ismersz.

Nem félsz attól, amit ez a szám jelenthet?

Jobban félek attól, hogy esetleg nem tudom, mennyi.

…

…

És most?

Mi és most?

És most: az életeddel való elégedettséged 4,4 a 10-ből. Mit jelent ez?

Hogy egészen pontos legyek, a válaszom 4,43672. És ez többek között azt is jelenti, hogy el kellene költöznöm Bulgáriába vagy Burkina Fasóba vagy Kongóba vagy Elefántcsontpartra.

Miért?

Xavier oldalra fordult, kinyúlt az ágyból, és elnyomta a cigarettát az éjjeliszekrényen álló, csikkel teli hamutartóban.

Van egy elméletem, mondta.

Na, mondd.

Figyelj, komolyan mondtam. Már régóta nem fordult elő ilyen, de abban a pillanatban valóban érdekelt, hogy vajon mire gondolhat Xavier.

Az ember olyan országba költözik, ahol a boldogságmutató annyi, mint a sajátja, kezdte. Amikor olyanok veszik körül, akik legalább átlagban annyira boldogok, mint ő, akkor jobban be tud illeszkedni ebbe az új közösségbe, jobban kiteljesedik. Más szóval: boldogabb lesz. Vagyis az ő boldogságmutatója növekszik, magasabb lesz, mint az adott ország átlaga, és a táblán feljebb lévő másik országéval lesz azonos. Akkor ennek az embernek el kell költöznie abba az új országba, már csak azért is, mivel nem illeszkedik többé az aktuális ország társadalmába. Az új országban viszont ismét teljesnek érezheti magát, amitől ismét emelkedik a boldogságmutatója, amitől pedig ismét a táblázat egy feljebb lévő országába kell költöznie. És így tovább. Végül az ember a lista tetején lévő országba költözik, és olyan boldog lesz, amennyire csak ezen a bolygón fizikailag lehetséges.

Hallgattunk.

Te ezt elhiszed?, kérdeztem végül.

Ez elmélet. Még én is tudom, hogy a dolgok nem ennyire egyszerűek.

Akkor nem fogsz Burkina Fasóba költözni?

Valószínűleg nem.

Nem akarsz feljebb jutni a listán?

Dehogynem. Mindannyian azt szeretnénk. De először el kéne költöznöm. Az pedig azonnal csökkentené a boldogságmutatómat. Szünetet tartott, és rám nézett. Azután hozzátette: a 4,4 már eléggé alacsony. Ha még ez is csökken, az már veszélyes lehet.

Csupa szarkazmus volt a hangja. Úgy hangzott, mint egy univerzális matematikai megállapítás. Így szóltam:

Szeretném kitölteni a kérdőívet.

Hajrá, mondta Xavier. Újabb cigarettára gyújtott.

Hogyan szól a kérdés?

Egy 0-tól 10-ig tartó skálán összességében mennyire érzi magát elégedettnek az életével? Majd hozzátette: Ne kapkodj a válasszal, Daniel.

Próbáltam mindent számba venni: Martát és a gyerekeket, a munkanélküliségemet, az üres pénztárcámat, a Tervemet, reggel a tükörben látott képemet. Végül kinyögtem: 8.

Xavier meglepetten nézett rám. És megkérdezte:

Hogy micsoda?

A válaszom. 8,0.

Mondtam, hogy ne kapkodj.

Nem kapkodtam.

Három percig csöndben voltál, és idelöktél egy számot, amely elvileg az élettel való elégedettségedet jelzi.

Ez az én számom.

És három perc alatt végigvetted az egész létezésedet, mindent számba vettél, végiggondoltad az összes lehetőséget?

Igen. Azt hiszem, igen. Neked mennyi ideig tartott?

Baszd meg, Daniel, már két hete agyalok rajta, és még így sem érzem, hogy mindent figyelembe vettem volna.

Két hete? De hát ez nem egy matematikai probléma.

Ami azt illeti, de. Mindenekelőtt viszont az életedről van szó. Nem oldhatod meg három perc alatt. Mondom: az emberek nagy része semmit sem tud a boldogságról.

A te válaszod 4,4, és én nem tudok semmit a boldogságról.

Félremagyarázol. Nem azt mondtam, hogy nem érzed magad boldognak. Annak érzed. Épp csak nem érted.

És te érted?

Értem a saját boldogságomat. Ugyanolyan egyenlet, mint a többi, amelyekbe be kell helyettesíteni a változókat, az állandókat, a súlyozásokat, és összekapcsolni őket a megfelelő műveleti jelekkel.

Változók? Miféle változók?

Barátok. Szerelem. Idő. Álmok. Szomjúság. Hasfájás. Vágyakozás. Féltékenység. Az étel íze. Ilyen szarságok.

Felröhögtem.

Ezeket nem tudod számszerűsíteni, vetettem ellen.

Ha a boldogságot tudod számszerűsíteni, akkor azt is tudod számszerűsíteni, hogy mennyire vágynál nyolc éves lenni, vagy mennyire félsz valakit megcsókolni. Néhány ilyen változót természetesen csak más egyenletek megoldása után találhatsz meg. Ez valójában egy rendszer. Bonyolult. De Daniel, az élet is bonyolult.

Most komolyan, Almodôvar, volt pofája.

És ezzel szöszmötölsz egész nap ide bezárva? Leülsz a sötétbe, és értékeket rendelsz az élet dolgaihoz?

Nem válaszolt. Egy darabig bámult rám. Aztán meglepődve így szólt:

Dühös vagy. Mitől vagy dühös?

Nem válaszoltam. A kezemben lévő papírlapra meredtem. Keresgéltem a sorok között. Aztán megtaláltam, amit kerestem: Svájc, a lista negyedik országa. Svájcban a boldogságmutató 8, mint az én válaszom. Nem akarok Svájcban élni, gondoltam magamban. Akkor újra Xavierre néztem, és megkérdeztem:

Mit kell számba venned? Tizenkét éve be vagy ide zárva, mit kell még számba venned?

Ahogy kimondtam, rájöttem az érvelésem tarthatatlanságára. Annyi mindent számba kellett vennie.

Xavier ismét felült, lábait kihúzta a takaró alól, és hosszasan bámulta a padlót, miközben a létét igazoló szavakat kereste.

Tudom, jelentette ki végül. Nincs sok minden. De még így is, ez egy élet. Az én életem. És számomra fontos, hogy tudjam, mennyit ér. Legalább nem egy illúzióban élek.

És én, én talán illúzióban élek?

Xavier ajka enyhén megremegett, és bólintott.

Igen.

Baszd meg, te köcsög. Én nem Almodôvar vagyok, nekem nem kell minden baromságodat elviselnem.

Ha gondolod, segítek megoldani az egyenletedet.

Milyen egyenletet, Xavier? Nincs semmiféle képlet a boldogsághoz.

Csak bólintott, de nem szólt egy szót sem, nyugtalanul hallgatott, nehéz elmondani.

Mennem kell, mondtam.

És otthagytam.

Nem mentem vissza. Hozzászoktunk, hogy úgy beszéljünk vele, mintha porcelánból lenne, mintha a keményebb szavak szilánkokat pattinthanának le a testéből, sőt, akár össze is törhetnék. Elképzeltem, ahogy apró darabokra hullva fekszik az ágyon. Elképzeltem, ahogy az anyja rátalál, ahogy az ágyon hever szerteszét, és megpróbálja összeragasztani a darabkákat, megpróbálja összerakni a fiát, miközben tudja, hogy csupán idő kérdése, hogy mikor fog ismét széttörni. De nem mentem fel hozzá. Nem telefonáltam. Ő továbbra is üzeneteket küldözgetett a telefonomra. Körülbelül egy hónap múlva kaptam tőle egy e-mailt, amelyben beszámol a weboldalról. Álnéven regisztrált egy felhasználót, és írt egy kérést, hogy valaki cseréljen ki nála egy biztosítékot. Senki sem válaszolt. Teltek a hetek. Az oldalt felkereső trolloknak nem volt téma, amire írhatnának. Az ember, aki felajánlotta a 9 személyes kisbuszát, nem adott életjelet. Talán már nem tudott segíteni, talán nem tudta, hogyan kell kicserélni egy biztosítékot. Az e-mail végére Xavier beszúrta: Feladom. Arra gondoltam, hogy az oldalról beszél, de ugyanannyira vonatkozhatott ez mindenre is. Még így sem kerestem fel.

Igen, elegem volt Xavier szarjaiból. De nem ezért nem mentem el hozzá. Vedd észre: próbáltam újraépíteni az életemet. A dolgok pedig egyre csak rosszabbul álltak. A porszívókból bejövő pénz nem fedezte minden kiadásomat, pedig csak fele annyit cigiztem, mint korábban, lemondtam a kábeltévét, a telefont, az egészségbiztosítást, otthon ettem, nem vettem ruhákat, nem mentem moziba, nem söröztem, és csupán alapvető dolgokat vettem azt élelmiszerboltban. Megpróbáltam a bankkal átütemeztetni a törlesztőrészleteket, de ez végül nem jött össze. Mindenki ezt csinálta, gazdagok és szegények.

De nem csak a pénzről volt szó. Hiányzott Marta, ahogy éjjelente belesüpped mellettem a matracba, ahogy rám emeli a tekintetét, miután lefektettük a gyerekeket, a szavaiból áradó határozottság. Amikor beszélgettünk, amikor találkoztunk, azt mutattam, hogy minden rendben, hogy a köztünk lévő távolságnak nincs hatása, hogy a pénzügyi nehézségeink és az én helyzetem csupán átmenetiek, mint egy nyaralás. Ő is ugyanezt csinálta. Az első hónapokban még úgy tűnt, hogy minden rendben is van. De lehet, hogy nem így volt. És a gyerekek. A gyerekeim olyan hiányérzetet keltettek bennem, mintha jeges sziklákat cipelnék a mellkasomban, mintha hirtelen nem tudnék már lélegezni.

Minden hónapban beültem az autóba, és elvezettem Vianába. Apósoméknak van két kis lakásuk a belvárosban, ugyanabban az épületben. Ők a földszinten laktak, a második emeleten pedig, amelyet már egy éve nem adnak ki, Marta lakott a gyerekekkel. A tengerparton sétáltunk, arcunkba fújt a szél, nagyszerű panorámával megáldott éttermekben ebédeltünk, éjjelente pedig a gyerekek befúrták magukat Marta és én közém, négy összedugott fej a paplan alatt. Azután visszamentem Lisszabonba, és minden nap beszéltünk az interneten keresztül, néha videohívással, mintha még tényleg együtt volnánk. Ez azonban nem volt elég, gyötört a vágy, hogy magam mellett tudjam őket. Egyre egyértelműbbé vált, hogy szakadék kezd kialakulni köztünk, és ez félelemmel töltött el. Nem szóltak egy szót sem, értették a helyzetet, soha nem éreztem, hogy engem vádoltak volna az elszakítottságért. Az igazság azonban az, hogy valami megváltozott. Leginkább Flor esetében: nem nézett a kamerába, amikor beszéltünk, és betűszavakat használt, lol meg a többi, angol szavakat, emotikonokat a mondatok közepén, amelyeket nem teljesen értek. Próbáltam felidézni, hogy milyen voltam tizenhárom évesen. Olyan, mint ő? Nem tudom, az emlékeim túlságosan ellentmondóak ahhoz, hogy megbízzam bennük. Mateussal könnyebb volt: keveset beszéltünk, de játszottunk online, videókat küldözgettünk egymásnak, ez is egyfajta kommunikáció volt. Rövid beszélgetéseink pedig döbbenetesen őszinték voltak. A kilencéves fiam szavai nagyon is valóságosak és jelentésteliek voltak, néha túlságosan is pontosak.

Egyik nap félbeszakítottam a játékot Mateussal (épp tortát dobáltunk Madonna arcába), és azt írtam neki: Egy 0-tól 10-ig tartó skálán összességében mennyire érzed magad elégedettnek az életeddel? Sokáig hallgatott, azt hittem, hosszasan gépel. Végül ennyit írt csak: Nehéz kérdés, holnap megmondom. A választ csak négy nap múlva kaptam meg: 6,8 :). Vagyis én – a munkanélküli, családjától elszakított, akinek egyik barátja a börtönben van, a másik kész véget vetni az életének – boldogabb voltam, mint a saját fiam. És ő még így is meg volt elégedve az értékkel. Mateus, nővérével ellentétben nem használta nyakló nélkül a szmájlit. Ez a gondolat megrengette az én 8,0-mat. Rájöttem, hogy amikor kigondoltam ezt a számot, nem vettem figyelembe a gyerekeim boldogságát. Egy pillanatra megpróbáltam felidézni, még miket hagyhattam ki az egyenletből – hogy Xavier kifejezését használjam. Gondolkodtam: az álmatlanságok; ha számba venném az álmatlanságokat, akkor az érték legalább két vagy három tizedet csökkenne. Kényszeredetten próbáltam találni valamit, amitől a boldogságmutatóm ismét magasabb lesz. Gondolkodtam: a szív- és érrendszeri állapotom – a legutóbbi vizsgálat szerint a szívem egy nálam hat évvel fiatalabb emberé. Elegendőnek tűnt.

Tovább. Mindezzel csak azt szeretném mondani, hogy azon a reggelen, amikor Xavier kiment a lakásból, rám tört a félelem, hogy mit okozhatnak nála a szavaim. Almodôvar, ha meg akarja ölni magát, nem fogam meggátolni. De nem is szeretnék felelős lenni ezért. Emiatt fordultam vissza.

Daniel, visszavonom, amit mondtam. Nem vagy önző seggfej. Egocentrikus seggfej vagy.

Térjünk vissza ahhoz a naphoz, amikor Xavier kiment a lakásból. Nem sokkal 9:30 után értem vissza a környékre. Leparkoltam. Hívtam a mobilján. Az anyja vette fel. A lakásán volt, szóltak neki, hogy a fia, kiment az utcára, hát odarohant. A fia meg sehol. Senki sem tudta, hol lehet, otthon hagyta a mobilját. Az anyja zokogott. Nem kérdeztem meg, miért sír. Csak annyit mondtam neki:

Nyugodjon meg. Meg fogom találni.

Elképzeltem, milyen lehet Xaviernek lenni, előkotortam azokat a gondolatokat, amelyeket ő kotorhat elő, éreztem, ahogy a szívem a környező valóságban beálló legkisebb zavarra is ijedten ugrik. Elképzeltem, milyen lehet egy lakásba bezárva tölteni tizenkét évet félelemből vagy undorból vagy egyszerűen érdektelenségből – nem tudhatjuk bizonyosan, ugye? Elképzeltem, milyen lehet kimenni az utcára ennyi visszavonultság után, elképzeltem a döbbenetet, a világ súlyát a tekintetében, a mellkasában.

Hová mennék?

Csakhogy nem ez volt a megfelelő kérdés. Az igazi kérdés így szólt: hová mennék, ha meg akarnám ölni magam?

Nem kellett sokat töprengenem a válaszon. Szinte a kérdés feltevésével egy időben megjelent a válasz a fejemben. A vasút.

Emlékszel, Almodôvar? Az a sok öngyilkosság kölyökkorunkban. Én emlékszem. Nem kísértenek éjszakánként. De emlékszem. És ha én emlékszem rá, akkor Xavier is biztosan emlékszik.

Ismét beindítottam az autót. És száguldani kezdtem.

Hogyan lehet, hogy soha nem gondoltunk erre? A vasútra. Pedig végig ott volt valahol a tudatalattinkban. Gyakorlatias döntések. Az elméletüket pedig elolvashattuk az újságokban. Ismertük a legjobb, a leghatékonyabb helyeket. Emlékszel? Nekünk csak vicc volt, szórakozás. Kölykök voltunk, azok az emberek pedig nagyon messze voltak tőlünk, mintha egy filmben szerepelnének. Szerinted Xavier már akkoriban is figyelte ezeket a híreket, és elképzelte, hogy ő is megteszi? Azt tudom, hogy csak később lett ilyen, félig összetört lelkű, akkoriban még boldog volt. Még abban az állapotában is.

Az állomáson kezdtem. Rengetegen álltak egymáshoz préselődve, mintha attól félnének, hogy nem jut nekik hely. Kiszálltam az autóból, és végigpásztáztam a síneket a kerítésen keresztül. Nem láttam holttestet. Aztán rájöttem, hogy ha valaki az áthaladó vonat alá vetette volna magát, akkor mindenki odarohant volna, kiabálnának, valaki pedig már hívta volna a mentőket.

Ismét autóba vágtam magam. A vasút mellet vezettem, figyeltem, hogy van-e valahol mentő vagy tömeg. Amikor csak lehetőségem volt rá, kinéztem a sínekre. Lehet, hogy senkinek nem tűnt fel. Lehet, hogy maga a mozdonyvezető sem érzett többet, mint egy enyhe huppanást, amikor a vonat átgázolt Xavier testén.

Próbáltam kiszámolni, hány tizedet eshetett Xavier boldogságmutatója a beszélgetésünk után. Kettőt? Ötöt? Egy egészet? Talán ennyire nem vagyok fontos. Talán nincs is semmi közöm hozzá. Talán csak eljött az idő, hogy kimenjen a lakásból, és a vonat alá vesse magát. Ez a lehetőség némileg fájt. Akárhogy is van, szeretnék fontos lenni Xaviernek.