Alix E. Harrow: The Ten Thousand Doors of January

Copyright © 2019 by Alix E. Harrow

Hungarian translation © Ballai Mária, 2020

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Alix E. Harrow: The Ten Thousand Doors of January

Hachette Book Group, New York, 2019

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978-963-419-854-3 (epub)

ISBN: 978-963-419-855-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Lisa Marie Pompilio

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Kótai Kata

Tördelő: Téglás Zoltán

Műfaj: fantasy

Nicknek, társamnak és iránytűmnek

A kék ajtó

Hétéves koromban találtam egy ajtót. Azt hiszem, nagybetűvel kellene írnom ezt a szót, hogy tudd, nem egy szokványos ajtóról beszélek, amely szinte biztosan egy fehér csempés konyhába vagy egy gardróbba nyílik.

Hétéves koromban találtam egy Ajtót. Nézd csak, milyen délcegen és büszkén áll most ez a szó a lapon; az A által közrezárt háromszög olyan, mint a fehér űrbe vezető, sötét kapu. Úgy képzelem, hogy amikor meglátod ezt a szót, valamilyen ismerős érzés fog el, és libabőrös leszel. Semmit sem tudsz rólam, nem látod, amint egy világosbarna asztal mellett ülök, ahogy azt sem, hogy az egyszerre sós és édes szellő úgy pörgeti a lapokat, akár a könyvjelzőjét kereső olvasó. Nem látod a bőrömet keresztül-kasul átszelő sebhelyeket. Még csak a nevemet sem tudod. (January Dudose vagyok, és most, hogy már kiderült rólam ez az apróság, azt hiszem, értelmét veszti az előző kijelentésem.)

De tudod, mire gondolok, amikor meglátod az Ajtó szót. Talán már te magad is találkoztál eggyel, mely lehet, hogy félig nyitva korhadozott egy régi templomban, vagy olajjal bekenve, ragyogón feszített egy téglafalban. Ha te magad is a közé a pár ábrándozó közé tartozol, akiket váratlan helyekre visz a lábuk, még az is lehet, hogy korábban átsétáltál egy ilyen Ajtón, és csakugyan egy váratlan helyen találtad magad.

Bár az is lehet, hogy még soha életedben nem láttál Ajtót. Nincs már annyi, mint régen.

De attól még ismered az Ajtókat, ugye? Mert tízezer ajtó tízezer történetet szült, amelyeket éppolyan jól ismerünk, mint a tulajdon nevünket. A másik oldalukon találjuk Tündérországot, a Valhallát, Atlantiszt és Lemúriát, a mennyet és a poklot, az összes olyan irányt, ahová egy iránytű soha nem mutatna, az összes helyet, amely máshol van. Apám – aki egy igazi tudós, nem csak egy ifjú hölgy töltőtollal a kezében és sok mondandóval a fejében – ezt jobban szavakba tudta önteni: „Ha régészeti lelőhelyként bánunk a történetekkel, és aprólékos gondossággal poroljuk le a rétegeiket, azt tapasztaljuk, hogy valamelyik szintjükön mindig rejtőzik egy átjáró. Egy pont, amely elválasztja az ittet és az ottot, minket tőlük, az e világit a varázslatostól. Azokban a pillanatokban keletkeznek a történetek, amikor az ajtók kitárulnak, amikor áramlani kezd rajtuk a világok anyaga.”

Apám soha nem írta nagybetűvel az ajtót. De elképzelhető, hogy a tudósok csak azért nem írnak nagybetűvel szavakat, mert furcsán néznének ki a lapon.

1901 nyarán történt, bár akkoriban ennek a négy számnak a sorrendje nem sokat jelentett számomra. Most egy hencegő, önmagával eltelt évként gondolok rá vissza, amely az új évszázad arannyal bevont ígéreteitől csillogott. Levedlette magáról a tizenkilencedik század minden zűrzavarát és zsivaját – az összes háborút, forradalmat és bizonytalanságot, a birodalmak terjeszkedésének minden fájdalmát –, s bármerre nézett az ember, mindenhol béke és jómód fogadta. Mr. J. P. Morgan akkortájt lett a világtörténelem leggazdagabb embere; Viktória királynő napja leáldozott, és fenséges megjelenésű fia örökölte hatalmas birodalmát; Kínában leverték az engedetlen bokszerek lázadását; Kubát pedig maga alá vette Amerika civilizált szárnya. Az értelem és a józan ész uralkodott minden fölött, nem volt hely varázslatnak vagy rejtélynek.

Mint kiderült, nem volt hely olyan kislányoknak sem, akik a térkép szélén túlra kóborolnak, és elmondják az igazat az ott talált esztelen, lehetetlen dolgokról.

* * *

Kentucky csapzott, nyugati végén bukkantam rá, épp ott, ahol az állam belemártja a lábujját a Mississippibe. Ez nem az a fajta hely, amelyiktől titokzatos vagy akár kicsit is érdekes jelenségeket lehetne várni. Töpörödött, ziláltnak tűnő vidék, amelyet töpörödött és ziláltnak látszó emberek laknak. Még augusztus legvégén is kétszer olyan forrón és háromszor olyan vakítóan tűz errefelé a nap, mint az ország többi részén, továbbá minden nyirkos és ragacsos, akár a kádban utolsóként megmártózó ember bőrére tapadt szappanmaradék.

Ám az Ajtók, akár az olcsó ponyvaregények gyilkossággal gyanúsított szereplői, gyakran ott bukkannak fel, ahol a legkevésbé számítunk rájuk.

Csak azért jutottam el Kentuckyba, mert Mr. Locke magával vitt az egyik üzleti útjára. Azt mondta, „nagy élmény lesz”, és „esélyt ad annak megfigyelésére, hogy mennek a dolgok”, ám valójában az volt az oka, hogy a dadám vészesen közel állt az idegösszeomláshoz, s az utóbbi hónapban legalább négyszer fenyegetőzött felmondással. Akkoriban nehezen kezelhető gyereknek számítottam.

Vagy az is lehet, hogy Mr. Locke az utazással próbált felvidítani. Az előző héten képeslapot kaptam apámtól. Egy mogorva tekintetű, barna bőrű lány köszönt róla vissza csúcsos, aranyszínű kalapban, és az EREDETI BURMAI NÉPVISELET szavakat nyomtatták mellé. A képeslap hátulján csak három sort állt szép, barna tintával írva: Tovább maradok, októberben megyek haza. Sokat gondolok rád. J. D. Mr. Locke a vállam fölött olvasta fel, majd sután megveregette a karom, amivel azt akarta kifejezni, hogy fel a fejjel.

Egy héttel később már egy Pullman-hálókocsi bársonnyal bélelt, faburkolatú koporsójában olvastam a The Rover Boys in the Jungle-t[1], miközben Mr. Locke a Times üzleti rovatába mélyedt, Mr. Stirling pedig egy komornyik professzionális kifejezéstelenségével révedt a semmibe.

Illene rendes jellemzést adnom Mr. Locke-ról, aki nem szenvedhetné, ha ilyen hétköznapi, közvetett módon csöppenne bele egy történetbe. Hadd mutassam be tehát Mr. William Cornelius Locke-ot, aki önerejéből lett kis híján milliárdos, jelenleg a W. C. Locke & Co. igazgatója, a keleti part nem kevesebb, mint három kúriájának ura, a Rend és az Illem (olyan szavak, amelyeket bizonyára nagybetűvel írna – látod az I-t, amely úgy néz ki, mint egy feltartott mutatóujj?) erényeinek védelmezője, továbbá elnöki tisztséget visel az Új-angliai Régészeti Társaságban, amely amatőr gyűjtőnek számító, gazdag, befolyásos férfiak egyesülete. Csak azért nevezem „amatőrnek”, mert a tehetős emberek körében dívik ilyen fitymáló módon utalni a szenvedélyükre, és miközben erről beszélnek, még egy kicsit csettintenek is hozzá, mintegy beismerve, hogy a pénzkeresésen túli elfoglaltság árthat a megítélésüknek.

Valójában néha megfordult a fejemben, talán Locke pénzkereső tevékenységeinek az az egyetlen célja, hogy lehetővé tegyék gyűjtői kedvtelését. Vermonti otthona – ahol igazából laktunk, nem az a másik két érintetlen épület, amelyek főként arra kellettek, hogy tanúságot adjanak a világra gyakorolt befolyásáról – egy hatalmas, csak őt szolgáló smithsoniánus épület volt, amelyben annyi minden zsúfolódott össze, mintha nem is malterból és kövekből épült volna, hanem műtárgyakból. A gyűjteményből hiányzott a rendszerezettség: a mészkőből formázott, széles csípőjű nőalakok csipkésen faragott indonéziai paravánok mellett kaptak helyet, az obszidián nyílhegyek pedig egyazon vitrinbe kerültek egy edo harcos preparált karjával. (Ki nem állhattam ezt a kart, de nem tudtam levenni róla a szemem, azon tűnődtem, hogy nézhetett ki elevenen és izmosan, s hogy mit gondolt volna a tulajdonosa arról az amerikai kislányról, aki még a nevét sem tudja, de folyton csontszáraz húsára szegezi a tekintetét.)

Apám Mr. Locke egyik utazó ügynökeként kereste a kenyerét. Amikor elkezdett neki dolgozni, még csak egy régi úti kabátba bugyolált, padlizsánméretű batyu voltam. „Nagyon szomorú história, de tudod, épp akkor hunyt el édesanyád – próbálta Mr. Locke elmesélni a történteket –, és az édesapád ott maradt egy csecsemővel a semmi közepén. Amikor megismertem, egy furcsa színű, madárijesztőre hasonlító alak volt, akinek az egész karját tetoválások borították, az isten irgalmazzon neki. Én pedig azt mondtam magamnak: Cornelius, itt ez a férfi, akinek szüksége van némi jótéteményre!”

Apám aznap még alkonyat előtt munkára talált. Most szerte a világban csavarog, „különös és egyedi értéket képviselő” tárgyakat gyűjt, majd elpostázza őket Mr. Locke-nak, aki réztáblás üvegvitrinekbe teszi őket, és rám kiabál, ha hozzájuk nyúlok, játszom velük, vagy elcsenem az azték érméket, hogy megelevenítsem A kincses sziget jeleneteit. Én pedig a kis, szürke szobámban raboskodom a Locke-házban, és zaklatom a dadákat, akiket Locke azért alkalmaz, hogy civilizált embert faragjanak belőlem, miközben apám hazatérésére várok.

Hétéves koromban jelentősen több időt töltöttem Mr. Locke-kal, mint a saját, vér szerinti apámmal, és amennyire csak szeretni lehet egy olyan embert, aki látszólag már születése pillanatában is háromrészes öltönyt viselt, én szerettem Mr. Locke-ot.

Pártfogóm szokása szerint a létező legkényelmesebb szállókban vett ki számunkra szobákat. Kentuckyban ez a Mississippi partján álló, óriási, fenyőből épült szállót jelentette. Egyértelműen olyasvalaki tervezte, akinek egy előkelő szálloda lebegett a szeme előtt, de a való életben még egy hasonlóban sem sikerült megfordulnia. Piros-fehér csíkos tapéták és elektromos árammal működő csillárok fogadtak odabent, de savanyú harcsaszag szivárgott ki a padlódeszkák közül.

Mr. Locke intett az igazgatónak.

– Legyen olyan jó, barátom, hogy szemmel tartja a lányt!

Ezután beviharzott az előcsarnokba, Mr. Stirling pedig szorosan a nyomában lépkedett, akár egy emberbőrbe bújt kutya. Locke ráköszönt egy csokornyakkendős férfira, aki az egyik virágmintás kanapén várakozott.

– Dockery kormányzó úr, micsoda megtiszteltetés! Biztosíthatom róla, nagy érdeklődéssel olvastam legutóbbi levelét. Szépen gyarapodik a koponyagyűjteménye?

Á! Tehát ezért jöttünk ide. Mr. Locke találkozót beszélt meg az egyik cimborájával, aki szintén tagja a Régészeti Társaságnak. Egy egész estés italozás, szivarozás és dicsekvés várt rájuk. A Társaság minden nyáron összegyűlt a Locke-házban – elsőként egy előkelő fogadáson, majd egy dohos, csak tagoknak szóló eseményen vettek részt, amelyet sem én, sem apám nem látogathattunk –, de a legelvakultabb gyűjtők közül páran nem bírtak várni egy teljes évet, ezért amikor csak tudták, felkeresték egymást.

Az igazgató a gyermektelen felnőttek erőltetett, rémült mosolyát küldte felém, én pedig az összes fogamat kivillantva viszonoztam a gesztust.

– Kimegyek – közöltem vele magabiztosan.

Erre kicsit megkeményedett a mosolya, hozzá bizonytalanul pislogott. Az emberek mindig bizonytalanok, ha rólam van szó. A bőröm rézvörös, mintha teljes egészében fűrészporrá őrölt cédrussal hintették volna be, de a szemem kerek és világos színű, a ruháim pedig drágák. Vajon babusgatott házi kedvencnek vagy szolgálólánynak számítottam? A szerencsétlen igazgatónak teával kellett volna kínálnia, vagy a konyhába küldenie a személyzethez? Ami én voltam, azt Mr. Locke „afféle se ilyen, se olyan, köztes dolognak” nevezte.

Megbotlottam egy virágokkal teli, nagy vázában, feltört belőlem egy színlelt „ó, te jó ég”, majd elsomfordáltam, miközben az igazgató káromkodott, és a zakójával itatta fel a vizet. Szabadságot óhajtó lelkem talált egy nyitott ajtót. (Látod, hogy az ajtó szó még a leghétköznapibb történetekben is képes megbújni? Néha úgy érzem, minden mondat gyűrődései között ajtók ólálkodnak, pontok jelzik a kilincseket és igék a zsanérokat.)

Az utcák csupán egymást keresztező, napégette sávokból álltak, amelyek az iszapos folyóban végződtek, ám a kentuckybeli Ninley lakosai úgy andalogtak rajtuk, mintha igazi, városi sugárutak lennének. Amikor elhaladtam mellettük, megbámultak, és az orruk alatt motyogtak.

Egy henyélő kikötői munkás rám mutatott, majd oldalba bökte a társát.

– Lefogadom, hogy az egy kis csikeszó lány.

A másik férfi a fejét ingatta, és az indián lányok körében szerzett széles körű tapasztalataira hivatkozva adott hangot megállapításának.

– Talán a karibi térségből való. Vagy félvér.

Mentem tovább. Az emberek állandóan találgattak, egyik vagy másik csoportba soroltak, ám Mr. Locke biztosított afelől, hogy mindannyian tévednek. Ő „egy tökéletesen egyedi példánynak” tartott. Egyszer az egyik szobalány megjegyzésén felbuzdulva megkérdeztem tőle, hogy színes bőrű vagyok-e, mire felhorkantott. „Különös színű, az meglehet, de aligha színes bőrű”. Nem igazán tudtam, mitől lesz valaki színes bőrű, de a hangsúlya miatt örültem, hogy nem tartozom ebbe a kategóriába.

A találgatás még jobban elfajult, amikor apám is velem tartott. Az ő bőre mélyebb árnyalatú, mint az enyém, ragyogó, vörösesfekete, a szeme pedig olyan sötét, hogy még a fehérjébe is barna foltok vegyülnek. Ha ehhez hozzáadjuk a tetoválásokat – a mindkét csuklóján felfelé tekergő tintaörvényeket –, valamint az ócska öltönyt, a szemüveget és a zavaros akcentust, nos, akkor az emberek bámulnak.

Ennek ellenére azt kívántam, bár ott lenne velem.

Annyira lefoglalt, hogy séta közben ne nézzek hátra arra a sok fehér arcra, amitől figyelmetlenségemben nekiütköztem valakinek.

– Elnézést kérek, asszonyom, én…

Egy megfakult dióra hasonlító, idős, hajlott hátú, ráncos asszony nézett le rám. Gyakorlott, nagymamás rosszallással meredt az arcomra, amelyet kifejezetten azoknak a gyerekeknek tartogathatott, akik túl gyorsan lépkedtek, és belébotlottak.

– Elnézést kérek – ismételtem meg.

Nem felelt, de valami megváltozott a tekintetében, mintha egy szakadék nyílt volna meg benne. Tátva maradt a szája, fátyolos szeme tágra nyílt.

– Te meg ki… te meg ki a fene vagy? – förmedt rám.

Azt hiszem, az emberek nem szeretik a se ilyen, se olyan teremtményeket.

Vissza kellett volna sietnem a harcsaszagú szállóba, hogy ott meghúzódjak Mr. Locke biztonságot adó, tehetős árnyékában, ahol ezek közül az átkozott emberek közül senki sem férkőzhet a közelembe. Ez lett volna a helyénvaló lépés. Ám, mint ahogy arra Mr. Locke oly sokszor panaszkodott, néha egészen arcpirító, akaratos és vehemens tudtam lenni (a legutolsó szó jelentésére csak a nem túl hízelgő társaiból tudtam következtetni).

Így hát elszaladtam.

Futottam, amíg pálcikalábam remegni nem kezdett, mellkasom pedig a ruhám finom varratainak feszülve nem hullámzott. Addig loholtam, amíg az utca kanyargó ösvénnyé alakult át, a mögöttem lévő épületeket pedig elnyelte a lilaakác és a lonc. Rohantam, közben próbáltam kiverni a fejemből, ahogy az öreg nő az arcomat bámulta, vagy hogy mekkora bajban leszek, amiért eltűntem.

A lábam csak akkor lassított le, amikor rádöbbent, hogy már nem döngölt földet, hanem füvet tapos. Egy magányos, elvadult mezőn találtam magam. A fölöttem elterülő ég kéksége azokra a csempékre emlékeztetett, amelyeket apám Perzsiából hozott: annyira fenséges, a világot elnyelő kék volt, hogy bele lehetett volna olvadni. Nagyra nőtt, rozsdaszínű fű hullámzott alatta, pár cédrus nyújtózott elszórtan felé.

Volt valami ebben a látványban – a száraz cédrus gazdag illatában és az égbolt alatt hullámzó fűben, amely egy narancssárga és kék színű nőstény tigris képét idézte fel bennem –, amitől legszívesebben a kórók mellé kuporodtam volna, mint az anyjára váró őzgida. Még messzebb merészkedtem, továbbkóboroltam, hagytam a kezemet a vadon élő növények fodros csúcsán vándorolni.

Kis híján észre sem vettem az Ajtót. Az összes Ajtó ilyen: félárnyékban, oldalvást fordulva várják, hogy valaki úgy nézzen rájuk, ahogy kell.

Ez az Ajtó csak egy régi faváz volt, amely a kártyavárak első két lapjának formáját idézte. Ahol a zsanérok és a szögek a semmibe véreztek, ott rozsdafoltok virítottak a fán, és mindössze pár bátor deszka maradt meg magából az ajtóból. Szinte teljesen lepattogzott róla a festék, de ami megmaradt, az ugyanolyan királykékben pompázott, mint az ég.

Ekkor még semmit sem tudtam az Ajtókról, és akkor sem hittem volna neked, ha a szemtanúk beszámolóit tartalmazó háromkötetes gyűjteménnyel próbáltál volna meggyőzni a létezésükről. De amikor megláttam azt a teljesen magára hagyott, kopott, kék ajtót a mezőn, azt akartam, hogy egy másik helyre nyíljon. Valahová, ami nem a kentuckybeli Ninley, hanem egy új és ismeretlen táj, amely olyan hatalmas, hogy soha nem jutnék el a végére.

A kék festékhez nyomtam a tenyerem. A zsanérok pont úgy nyikorogtak, ahogy a szellemjárta házak ajtajai az összes filléres hetilapban és kalandtörténetben. A szívem hevesen dobogott a mellkasomban, és a lelkem valamely gyermeteg szeglete lélegzet-visszafojtva várta, hogy csoda történjen.

Természetesen semmi sem volt az Ajtó túloldalán, csak a saját világom kobaltkékje és fahéjbarnája, az égbolt meg a mező. És – isten tudja, miért – ez a látvány összetörte a szívemet. Leültem a földre a szép ruhámban, elsírtam magam az engem ért veszteség miatt. Mégis mire számítottam? Egy varázslatos vidékre, amelyre a könyveimben mindig rátaláltak a gyerekek?

Ha Samuel ott lett volna velem, legalább úgy tettünk volna, mintha tényleg bekövetkezett volna a csoda. Samuel Zappia volt az egyetlen nem képzeletbeli barátom. Ez a sötét szemű fiú kórosan függött a ponyvaregényektől, és a láthatárt kémlelő matróz révedező tekintetével szemlélte a világot. Heti kétszer tett látogatást a Locke-házban. Egy piros szekérrel érkezett, amelynek oldalára a ZAPPIA CSALÁDI SZATÓCSBOLT feliratot festették cikornyás, aranyszínű betűkkel. Lisztet és hagymát hozott, de általában sikerült becsempésznie hozzám a The Argosy All-Sory Weekly vagy a The Halfpenny Marvel legújabb példányát is. Hétvégenként elszökött a családi üzletből, hogy szövevényes szerepjátékokat játsszon velem, amelyek nem nélkülözték a szellemeket és a tóparti sárkányokat. Anyja a Sognatore nevet ragasztotta rá. Samuel elárulta nekem, hogy ez az olasz szó az olyan semmirekellő fiúkra vonatkozik, akik folytonos álmodozásukkal szomorítják az anyjukat.

Azonban Samuel aznap nem tarthatott velem a mezőre. Ezért elővettem a zsebemből a füzetemet, és elkezdtem írni egy történetet.

Hétéves koromban ez a füzet volt a legértékesebb tulajdonom, bár jogilag kétségbe vonható, hogy csakugyan engem illetett. Nem én vásároltam, nem is ajándékba kaptam – találtam. Épp azelőtt történt, hogy betöltöttem volna a hetet. A fáraó szobájában játszottam, kinyitottam, majd visszazártam az összes urnát, felpróbáltam az ékszereket, és találomra kinyitottam egy szép, kék kincsesládát (Íves fedelű doboz elefántcsonttal, ébenfával és kék fajansszal díszítve, Egyiptom; eredetileg párban volt). A láda aljában találtam ezt a kis jegyzetfüzetet: bőrből készült borítója az odaégett vaj árnyalatát idézte, krémszínű lapjai olyan üresek és hívogatók voltak, mint a friss hó.

Mintha Mr. Locke szándékosan azért hagyta volna ott, hogy találjam meg. Mintha túlságosan mogorva lett volna ahhoz, hogy ő maga nyújtsa át nekem ezt a titkos ajándékot, ezért én habozás nélkül magamhoz vettem. Ebbe írtam, amikor magányosnak vagy elveszettnek éreztem magam, ha apám messzire utazott, Mr. Locke mással foglalatoskodott, vagy a dada zsémbelt velem. Sokszor írtam bele.

Többnyire azokhoz a történetekhez hasonlítottak az írásaim, amelyeket a Samueltől kapott The Argosyban olvastam. Bátor, szőke hajú kisfiúkról szóltak, akiket Jacknek, Dicknek vagy Buddynak hívtak. Sok időt töltöttem azzal, hogy vérfagyasztó címeket találjak ki, és aztán lehetetlenül cikornyás betűkkel vetettem őket papírra (A tolvajkulcs rejtélye, Az Arany Tőr Társasága, A repülő árva lány), de mit sem törődtem a cselekménnyel. Aznap délután, a néptelen mezőn, a sehová sem vezető Ajtó mellett ülve egy másfajta történetet akartam írni. Egy igazi történetet, olyat, amilyenbe belemászhatok, ha eléggé hiszek benne.

Egyszer volt, hol nem volt, volt egyszer egy bátor és vehhemens (így írják?) lány, aki talált egy Ajtót. Ez egy varázserővel bíró Ajtó volt, ezért kell nagybetűvel írni. A lány kinyitotta az Ajtót.

Egyetlen pillanatra – egy kifeszített időszeletre, amely az utolsó mondat első betűjének kanyarulatával kezdődött, és a pontot jelző tollvonással záródott – el is hittem ezt a történetet. Nemcsak félig-meddig, ahogy a gyerekek a Mikulásban vagy a tündérekben hisznek, hanem a csontjaim mélyén, ahogy az emberek elismerik a gravitáció vagy az eső létezését.

Valami megváltozott a világban. Tudom, hogy ez egy szar leírás, és elnézést kérek a hölgyhöz méltatlan szóhasználatért, de nem tudom másként megfogalmazni. Olyan volt, mint egy földrengés, amely egyetlen fűszálat sem ingat meg, vagy mint egy napfogyatkozás, amelynek nyomán nem keletkeznek árnyak. Óriási, de láthatatlan változás ment végbe. Hirtelen támadt szellő kapott bele a füzet lapjaiba. Só, meleg kő és egy tucat távoli illat lengett benne, amelyek nem a Mississippi melletti bozótos mezőhöz tartoztak.

Visszacsúsztattam a füzetet a szoknyám zsebébe, majd felálltam. Remegett a lábam, akár a szélben hajlongó nyírfa, és vacogtam a kimerültségtől, ám mit sem törődtem ezzel, mert mintha az Ajtó a korhadó fa és a málló festék gyengéd, zörgő nyelvén duruzsolt volna. Tétován ismét kinyújtottam felé a kezem, és aztán…

Kinyitottam az Ajtót, és beléptem rajta.

Ahová kerültem, az egyáltalán sehol sem volt. Visszhangzó köztesség feszült a dobhártyámnak, mintha egy hatalmas tó fenekére süllyedtem volna. Kinyújtott kezem eltűnt az ürességben, cipőm soha véget nem érő ívben lendült előre.

Most már küszöbnek nevezem ezt a köztes teret (Küszöb, a K felső és alsó fele két külön teret fog közre). A küszöbök veszélyes helyek, nincsenek sem itt, sem ott, és átlépni egyet olyan, mint abban a naiv hitben szökkenni le egy szikla pereméről, hogy esés közben az ember szárnyakat növeszt. Itt nincs helye sem habozásnak, sem kételkedésnek. Nem szabad félni a köztességtől.

A lábam az ajtó másik oldalán ért földet. A cédrus és a napfény illatát rezes íz váltotta fel a számban. Kinyitottam a szemem.

Egy sós vízből és kövekből álló világban találtam magam. Magas hegyfokon állam, minden oldalról végtelen, ezüstszínű tenger vett körül. Alattam, a mélységben a sziget karéja által körülölelve egy város terült el, akár egy kavics a tenyérben.

Legalábbis úgy gondoltam, város lehet. Hiányoztak belőle az effélék megszokott kellékei: nem zümmögtek-berregtek benne a villamosok, nem terült el fölötte a szén füstfüggönye. Ehelyett fehérre meszelt kőépületek sorakoztak benne művészi csigavonalba rendeződve, fekete szemekhez hasonló, nyitott ablakokkal. Pár torony a többi épület fölé magasodott, az aprócska hajók árbócai kisebb erdőt alkottak a part mentén.

Ismét sírva fakadtam. Minden színpadiasság vagy mesterkedés nélkül, csak sírtam, mintha lenne valami, amire mindennél jobban vágynék, de nem kaphatnám meg. Mint ahogy apám is tette néha, amikor azt hitte, egyedül van.

– January! January!

Úgy hallottam a nevem, mintha egy olcsó gramofonból szólna több mérfölddel arrébb, de felismertem Mr. Locke hangját, amely az ajtó túloldaláról szállt felém. El sem tudtam képzelni, hogy talált rám, de abban biztos voltam, hogy bajba kerültem.

Ó, el sem tudom mondani, mennyire nem vágytam vissza! A tenger illata ígéretekkel telítődött, az alattam lévő város kacskaringós utcái pedig valamiféle írássá álltak össze. Ha nem Mr. Locke szólongatott volna – a férfi, aki lehetővé tette, hogy előkelő vasúti kocsikban utazzak, szép ruhákban járatott, megveregette a karom, amikor apám csalódást okozott nekem, és füzeteket hagyott ott, ahol rájuk bukkanhattam –, talán ott is maradok.

De visszafordultam az Ajtó felé. Erről az oldalról máshogy nézett ki, egy repedezett bazaltkőből épített, roskatag ív volt, még az ajtóként szolgáló deszkák fényűzését is nélkülözte. Szürke függöny lebegett a nyílásában. Félrehúztam.

Épp, mielőtt átléptem volna rajta, valami ezüstösen csillant meg a lábam előtt: egy kerek érme ágyazódott félig a földbe, rajta egy idegen nyelv pár szavával és egy koronás nő arcával. Melegnek éreztem a tenyeremben. Becsúsztattam a ruhám zsebébe.

Ezúttal a köztesség úgy suhant át fölöttem, mint a madár szárnya által vetett pillanatnyi árnyék. Visszatért a fű és a nap száraz illata.

– Janua… ó, hát itt vagy! – Mr. Locke ott állt előttem ingujjban és mellényben, kicsit pufogott, a bajusza pedig úgy ágaskodott, mint egy nemrégiben felbosszantott macska farka. – Hol csatangoltál? Már rekedtre kiabáltam magam, félbe kellett szakítanom a találkozót Alexanderrel… Ez meg mi?

A kékre festett ajtóra meredt, arca elernyedt.

– Semmi, uram.

Szemét az ajtóra villantotta, majd jegesen rám szegezte.

– January! Mondd el, miben sántikálsz!

Hazudnom kellett volna. Annyi szívfájdalomtól megkímélhettem volna mindenkit. De meg kell értened: amikor Mr. Locke úgy néz rád, ahogy csak ő képes, azzal a sápadt holdra emlékeztető szemével, akkor legtöbbször minden úgy lesz, ahogy ő akarja. Gondolom, ezért olyan nyereséges a W. C. Locke & Co.

Nyeltem egyet.

– Én csak… én csak játszottam, és tudja, átmentem ezen az ajtón, ami egy másik helyre vezet. Egy fehér városhoz a tenger mellett. – Ha idősebb lettem volna, talán ezt mondom: Annak a városnak az illata a sót, a régi időket és a kalandokat idézte. Olyan illata volt, mint egy másik világnak, és most azonnal vissza akarok menni oda, hogy azokon a különös utcákon járjak. Ehelyett tömörebben fogalmaztam. – Megtetszett.

– Mondd el az igazat! – követelte Mr. Locke, és szinte összepréselt a tekintetével.

– Azt mondom, esküszöm!

Sokáig némán meredt rám. Közben azt figyeltem, hogyan hullámzanak, majd simulnak ki az állkapcsa izmai.

– És honnan került ide ez az ajtó? Te… te építetted? Ebből a sok lomból tákoltad össze?

Körbemutatott, és észrevettem az Ajtó mögötti jókora, korhadó farakást, egy ház szétszórt csontjait.

– Nem, uram. Itt találtam. És írtam róla egy történetet.

– Egy történetet?

Láttam rajta, hogy a beszélgetésünk minden egyes valószerűtlen fordulatában megbotlik, és csöppet sem tetszik neki a dolog. Azt szerette, ha minden párbeszédet ő irányít.

Elővettem a füzetet a zsebemből, és a kezébe nyomtam.

– Ott van benne, látja? Írtam egy rövid mesét, és aztán valahogy kitárult az ajtó. Így történt, esküszöm, hogy így volt!

Ahhoz képest, hogy csak egy három mondatból álló történetet kellett elolvasnia, túl sokszor a papírra tévedt a tekintete. Aztán kivett a mellénye zsebéből egy megkezdett szivart, meggyújtott egy gyufát, és addig pöfögött, amíg a szivar vége úgy nem ragyogott rám, akár egy sárkány narancssárgán izzó szeme.

Ugyanúgy sóhajtott fel, mint amikor rossz hírt kellett közölnie a befektetőivel, majd becsukta a füzetet.

– Micsoda képtelen badarság, January! Hányszor próbáltalak már észhez téríteni?

Hüvelykujjával végigsimította a füzet fedelét, majd készakarva és csaknem gyászosan a mögötte lévő ócska farakásra hajította.

– Ne! Ezt nem teheti…

– Sajnálom, January. Tényleg. – A szemembe nézett, a keze meglendült, mintha meg akart volna érinteni, azonban a mozdulat félúton elhalt. – De egyszerűen ezt kell tennem a saját érdekedben. Vacsoránál találkozunk.

Szembe akartam vele szállni. Vitatkozni akartam vele, el akartam venni a füzetet a szemétdombról – de nem tehettem.

Úgyhogy elszaladtam. Vissza a mezőn és a kanyargó földutakon át a savanyú szagú szállodába.

Így hát a történetem legeleje arról szól, hogy egy pipaszárlábú lány pár óra leforgása alatt kétszer is befutja ugyanazt a területet. Ez nem valami hősies bevezető, ugye? De néha – ha afféle se ilyen, se olyan teremtmények vagyunk család és pénz nélkül, és csak a két lábunkra meg egy ezüstérmére hagyatkozhatunk – semmi mást nem tehetünk azonkívül, hogy elfutunk.

Egyébként is, ha nem a szaladós fajtából származnék, akkor meg sem találtam volna a kék Ajtót. Akkor pedig nem igazán lenne miről mesélnem.

Egyaránt tartottam Isten és Mr. Locke haragjától, ezért aznap este és másnap meghúztam magam. Alaposan szemmel tartott Mr. Stirling meg az ideges szállodaigazgató is, aki úgy terelgetett, mintha egy értékes, de veszélyes állatkerti példány lennék. Egy ideig azzal szórakoztattam magam, hogy a zongora billentyűit ütögettem, örömömet lelve abban, hogy minden leütésre összerezzen, de végül visszakalauzolt a szobámba, és azt javasolta, térjek nyugovóra.

Még nem áldozott le teljesen a nap, amikor kimásztam az alacsony ablakon, és egy sikátorban kötöttem ki. Az utat sekély, fekete pocsolyákhoz hasonló árnyak foltozták, és mire a mezőre értem, már a Ninley fölött terebélyesedő füst és dohány forró ködfátylán keresztül pislákoltak a csillagok. A fűben botladoztam, hunyorogva kerestem a félhomályban egy kártyavár vonalait.

A kék Ajtó eltűnt.

Találtam viszont egy hullámos szélű, fekete kört a fűben. Az ajtóm már csak hamuból és elszenesedett maradványokból állt. A füzetem ott hevert a szénrögök között, lapjai felkunkorodtak és megfeketedtek. Otthagytam.

Mire visszabotorkáltam a nem épp előkelő, rozzant szállóba, az ég befeketedett, térdharisnyám pedig összekoszolódott. Mr. Locke olajkék füstfellegbe burkolózva ült az előcsarnokban. Előtte hevert számtalan jegyzetfüzete és papírja, valamint a lefekvés előtti skót whiskyjével teli kedvenc jádepohara.

– Hát te meg hol jártál? Visszamentél ahhoz az ajtóhoz, és a Marson találtad magad? Vagy talán a Holdon?

Ám ezúttal szelíden beszélt. Tudni kell Mr. Locke-ról, hogy valójában jól bánt velem. Még a legrosszabb időkben sem hagyta el a jóindulata.

– Nem – ismertem be. – De biztosra veszem, hogy több ahhoz hasonló Ajtó létezik. Lefogadom, hogy meg tudom találni őket, és ha írok róluk, mind kinyílik. És nem érdekel, ha nem hisz nekem.

Miért nem tudtam befogni azt az ostoba számat? Miért nem ingattam a fejem, és kértem bocsánatot elcsukló hangon, hogy aztán a kék Ajtó emlékével zuhanjak ágyba, mintha csak egy titkos talizmán lapulna a zsebemben? Mert hétéves voltam, és makacs, ráadásul még nem értettem, milyen árat követelnek az igaz történetek.

– Csakugyan?

Mr. Locke nem mondott semmi mást, én pedig abban a hitben vonultam a szobámba, hogy megúsztam a komolyabb büntetést.

Csak akkor szembesültem a tévedésemmel, amikor egy héttel később visszaérkeztünk Vermontba.

A Locke-ház egy hatalmas, vörös kövekből épített palota volt a Champlain-tó partján, tetején kémények és rézlemezzel borított tornyok rengetegével. Zegzugos belsejének falait fával burkolták, és hemzsegett a különös, ritka és értékes tárgyaktól. A Boston Herald egyik újságírója egyszer úgy jellemezte, hogy „építészeti szempontból különösnek nevezhető, és inkább emlékeztet az Ivanhoe világára, mint egy mai ember otthonára”. Azt beszélték, valami őrült skót építtette az 1790-es években, egy hétig élt benne, majd örökre nyoma veszett. Mr. Locke egy árverésen jutott hozzá az 1880-as években, aztán pedig elkezdte megtölteni a világ csodáival.

Apámmal két szobában zsúfolódtunk össze a harmadik emeleten: neki egy takaros, négyszögletű dolgozószoba jutott egy nagy asztallal és egyetlen ablakkal, nekem pedig egy szürke, dohos lyuk két keskeny ággyal, ahol a dajkával aludtam. A legújabb dajkám egy Miss Wilda nevű német bevándorló volt, aki a testén súlyos, fekete gyapjúruhákat, az arcán pedig olyan kifejezést viselt, amely arról árulkodott, hogy bár eddig nem sokat látott a huszadik századból, mélységesen elítéli azt. Szerette az egyházi énekeket és a frissen hajtogatott ruhát, megvetette a lármát, a rendetlenséget és az arcátlanságot. Nem is lehetett volna másként, mint hogy kölcsönös ellenszenvet táplálunk egymás iránt.

Visszatértünkkor Wilda és Mr. Locke váltott gyorsan egymással pár szót az előtérben. Wilda szeme úgy villant rám, mint a túl sokáig fényesített kabátgombok.

– Mr. Locke-tól tudom, hogy újabban túlságosan izgatott és hisztériás vagy, kis galambom.

Miss Wilda gyakran nevezett a kis galambjának, azt hitte, ha így hív, úgy is fogok viselkedni.

– Ez nem igaz, asszonyom.

– Ó, szegénykém! Egy szempillantás alatt orvosoljuk a problémádat.

A túl sok izgalom ellenszere a nyugodt, behatárolt környezet volt, figyelemelterelő ingerek nélkül. Ezért megfosztották a szobámat minden színes, ábrándos vagy kedves tárgytól. Behúzták a függönyöket, a könyvespolcról pedig elvittek mindent, ami izgalmasabb lehetett a Képes gyermekbibliánál. Kedvenc rózsaszín-arany ágytakarómat – amelyet előző évben apám küldött nekem Bangalorból – keményített fehér lepedőkre cserélték le. Samuelnek megtiltották, hogy meglátogasson.

Miss Wilda becsúsztatta a kulcsát a lyukba, kattant a zár, és egyedül maradtam.

Először a vöröskabátosokkal vagy a lázadókkal szembeszálló hadifogolynak képzeltem magam, és azt gyakoroltam, hogyan tudom a tekintetemmel is éreztetni a szenvtelen ellenállást. Ám a második napra egyre erősebben nyomta a dobhártyámat a csend hüvelykujja, reszkettem, a lábam remegett, mert legszívesebben ahhoz a cédrusos mezőhöz rohantam volna, a kék Ajtó hamvain át egy másik világba.

A harmadik napon cellává, majd ketreccé, végül koporsóvá zsugorodott a szobám. Rájöttem, mi a szívem legbenső félelme, amely úgy ficánkolt bennem, mint az angolnák a víz alatti barlangokban. Rettegtem attól, hogy bezárnak, fogságban tartanak, magamra hagynak.

Valami megrepedt a lényem középpontjában. Karomba görbültek az ujjaim, leszaggattam a függönyöket, letéptem a gombokat a komód fiókjairól, apró öklömmel vertem a zárt ajtót, majd leültem a padlóra, és csuklás közepette, patakokban folytak a könnyeim, amíg Miss Wilda egy kanál szirupos valamit nem nyomott a számba, ami egy időre megszabadított önmagamtól. Az izmaim olajos, bágyadt folyamokká alakultak át, a fejem ernyedten bukott a felszín alá. A szőnyegeken kúszó árnyak rémes színjátékká álltak össze, amely annyira magával ragadott, hogy rajta kívül semmi másnak nem maradt hely a fejemben, amíg el nem aludtam.

Amikor felébredtem, Mr. Locke az ágyam szélén ült, újságot olvasott.

– Jó reggelt, kedvesem! Hogy érzed magad?

Lenyeltem a számban összegyűlt, keserű nyálat.

– Jobban, uram.

– Örülök. – Mértani pontossággal összehajtogatta az újságot. – Ide figyelj, January! Az előtted álló lehetőségek száma szinte végtelen, de meg kell tanulnod viselkedni. Mostantól nincs semmilyen képtelen badarság, szökés vagy ajtók, amik olyan helyekre vezetnek, ahová nem kellene nekik.

Miközben mustrált, arckifejezése a régimódi istenábrázolásokat juttatta eszembe: szigorúan atyai volt, és olyasfajta szeretetet szánt nekem, amely mérlegre teszi a tárgyát, mielőtt döntene az érdemlegességéről. A szeme két kőtömbként nehezedett rám.

– A jövőben megtanulod, hol a helyed, és jó kislány leszel.

Kétségbeesetten szerettem volna kiérdemelni Mr. Locke szeretetét.

– Igen, uram – suttogtam, és ezzel érdemessé is váltam rá.

Apám csak novemberben jött vissza hozzánk. Olyan gyűröttnek és fáradtnak tűnt, mint a bőröndje. Hazatérése a szokásos mintázatot követte: a kocsi felgördült az úton, és megállt a Locke-ház fenséges kőhalmaza előtt. Mr. Locke kiment hozzá, hátba veregette, és gratulált neki, én pedig az előszobában vártam Miss Wildával. Túlságosan kikeményített kötényruhámban egy túl nagy páncélba bújtatott teknősnek éreztem magam.

Kinyílt az ajtó, és megláttam a sziluettjét. Nagyon sötétnek és idegennek tűnt a gyenge novemberi fényben. Megállt a küszöbön, mert általában ez volt az a pillanat, amikor egy izgatott kislány mind a huszonöt kilogrammjával a térdéhez ugrott.

Ám ezúttal meg sem moccantam. Életemben akkor először nem futottam oda hozzá. Az árny válla előregörnyedt.

Kegyetlennek tűnik, ugye? Egy dacos gyerek, aki megbünteti apját a távolmaradásért. De biztosíthatlak afelől, hogy abban a pillanatban teljes zűrzavar uralkodott a fejemben. Egyszerűen volt valami az ajtófélfától keretezett alakban, ami miatt szédelegni kezdtem a dühtől. Talán az, hogy az illata a dzsungeleket, a gőzhajókat és a kalandokat, az árnyékos barlangokat és feltáratlan csodákat idézte, miközben az én világom olyan végtelenül hétköznapinak számított. Vagy talán az, hogy bezártak, ő pedig nem volt ott, hogy kinyissa az ajtót.

Három lépést tett felém tétovázva, majd leguggolt elém az előtérben. Idősebbnek tűnt, mint ahogy emlékeztem rá, az állán lévő, egykor fekete borosta tompa ezüstszínt kapott, mintha az ő világában minden egyes távol töltött nap háromnak felelt volna meg. A szomorúsága ugyanakkor mit sem változott, most is fátylat eresztett a szeme elé.

A vállamra tette a kezét. A csuklója körül ott tekeregtek a tetovált, fekete kígyók.

– Mi a baj, January?

Olyan ismerősen csengett nevem a szájából, és furcsa, mégsem idegen akcentusa majdnem megoldotta a nyelvem. El akartam neki mondani az igazat (Ráakadtam valami óriási és vad dologra, valamire, ami átszakítja a világ szövetét. Leírtam valamit, és valóság lett belőle.), de megtanultam, hogy nem szabad. Immár jó kislányként viselkedtem.

– Minden rendben, uram – feleltem neki, és végignéztem, ahogy a hangom hűvös felnőttessége pofon csapja.

Aznap este nem szóltam hozzá vacsora közben, és nem osontam be éjjel a szobájába, hogy meséket könyörögjek ki tőle (márpedig elárulhatom, hogy apám a mesemondás bajnokának számított; mindig azt hajtogatta, a munkája kilencvenkilenc százalékban abból áll, hogy a történetek nyomába ered, és kideríti, hová vezetnek).

De végeztem a képtelen badarságokkal. Leszámoltam az ajtókkal és az Ajtókkal, valamint az ezüstös tengerekről és fehérre meszelt városokról szóló álmokkal is. A mesékkel is. Azt hittem, ez csak a felnőtté válás folyamatában eredendően benne rejlő leckék egyike, amelyeket végül mindenki megtanul.

Azonban elárulok egy titkot: megtartottam az ezüstérmét a különös királynő arcképével. Az alsószoknyámba varrt, apró zsebben tartottam, ahol a testem hőjét átvéve simult a csípőmhöz, és amikor magam elé tartottam, éreztem rajta a tenger illatát.

Tíz éven át ez volt a legértékesebb tulajdonom. Amíg tizenhét éves nem lettem, és rá nem találtam a Tízezer ajtóra.

A bőrkötésű ajtó

Nem leltem volna rá, ha nincs az a madár.

A konyha felé tartottam, hogy lefekvés előtt kávét csenjek Mrs. Purtramtől, a szakácsnőtől, amikor csivitelés és csapkodás ütötte meg a fülem. Megálltam a hátsó lépcsősor közepén. Vártam, majd újra megtörtént: verdeső szárnyak és tompa puffanás némaságba fúló hangját hallottam. Csend.

Követtem a zajokat a második emeleti szalonig, amelyet a fáraó szobájának hívtunk. Itt kapott helyet Mr. Locke kiterjedt egyiptomi gyűjteménye: piros és kék koporsók, szárnyas fogantyús márványurnák, bőrzsinórra fűzött apró, aranyszínű ankhok, egykori templomok árván maradt, faragott kőoszlopai. Az egész szoba sárgás aranyfényben ragyogott még a nyári esték félhomályában is.

A zaj a szoba déli sarkából érkezett, ahol változatlanul ott lapult a kék kincsesládám. Rázkódott a talapzatán.

Miután megtaláltam benne a füzetet, nem tudtam megállni, hogy olykor-olykor ne őgyelegjek körülötte, és ne vizsgáljam át poros mélységeit. Karácsony körül egy papírból kivágott bábura bukkantam benne, amelynek végtagjaihoz kis fapálcikákat rögzítettek. A következő nyáron egy apró zenedobozt találtam, amely egy vélhetően orosz keringőt játszott. Ezt követte egy kis barna baba élénk színű gyöngyökkel, majd A dzsungel könyvének illusztrált francia kiadása.

Soha nem kérdeztem rá, de biztosra vettem, hogy ezek Mr. Locke ajándékai. Általában pont akkor bukkantak fel, amikor leginkább szükségem volt rájuk: ha apám elfelejtett egy újabb születésnapot, vagy még egy ünnepkor távol maradt. Már-már éreztem a feszengő Mr. Locke kezét a vállamon, ahogyan némán vigaszt nyújt nekem.

Ugyanakkor rendkívül valószínűtlennek tűnt, hogy egy madarat rejtene a dobozba. Elbizonytalanodtam, vajon csakugyan onnan jön-e a hang, de felemeltem a fedelet, mire egy szürke-arany színű valami robbant ki belőle, mintha egy apró ágyúból lőtték volna ki, aztán összevissza repdesett a szalonban. Egy törékeny, meggyötörtnek tűnő madár volt narancssárga fejjel és cingár lábbal. (Később próbáltam beazonosítani, azonban Mr. Audubon[2] könyvének egyik madarára sem hasonlított.)

Már épp elfordultam, és hagytam visszazáródni a láda fedelét, amikor észrevettem, hogy valami más is lapul benne.

Egy könyv. Egy parányi, bőrkötésű könyv megkopott sarkokkal és mélynyomott címmel. Az aranyozott betűk már részben lekoptak róla: TÍZEZ JTÓ. Hüvelykujjammal átpörgettem a lapokat.

Azok, akik nem csak távolról ismerik a könyveket – akik dohos könyvesboltokban töltik a szabad délutánjaikat, és titkon megcirógatják az ismerős kötetek gerincét –, tudják, hogy az átlapozás elengedhetetlen része az új könyvvel való ismerkedés folyamatának. Ilyenkor nem a szavakat kell elolvasni, hanem a szagokból benyomást szerezni, amelyek por- és rostfelhővel libbennek fel a lapokról. A könyv tűnhet drágának és minőségi kötésűnek, vagy túlságosan silány, elmosódott, kétszínű nyomatnak is, esetleg érződhet rajta, hogy ötven évig érintetlenül raboskodott egy szivarozó öregember otthonában. A könyvek illata árulkodik az olcsó izgalmakról, a fáradságos tanulásról vagy a megoldatlan rejtélyek irodalmi súlyáról.

Ennek a könyvnek a szaga semelyik másik könyvéhez sem hasonlított. A fahéjat, a szenet, a katakombákat és az agyagot juttatta eszembe. A párás tengerparti estéket és a pálmalevelek alatt töltött, izzadságtól csatakos délidőket. Olyan illata volt, mintha időtlen idők óta rostokolt volna a postázandó pakkok között, mintha éveken át utazott volna a világban, közben magába szívva a szagok különböző rétegeit, akár a túl sok ruhát magára aggató csavargó.

A vadonban leszüretelt, majd finom borrá erjesztett kaland aromáját árasztotta, amellyel a könyv minden egyes lapját meghintették.

De most előresiettem. A történeteket időrendben illő elmesélni, hogy legyen elejük, közepük és végük. Nem vagyok tudós, bár legalább ezt én magam is tisztán látom.

A kék Ajtós incidens utáni éveket azzal töltöttem, amivel a legakaratosabb, legvakmerőbb lányoknak kell: visszafogtam magam.

Kilencéves koromban, 1903 őszén a világ a modern szót ízlelgette a szájában. Észak- és Dél-Karolinában repülő masinákkal kísérletezett lelkesen két fivér; az új elnökünk arra bátorított minket, hogy a hangunk legyen szelíd, de azért hordjunk magunknál egy jókora botot, ami alighanem azt jelentette, hogy meg kellene szállnunk Panamát; rövid ideig nagy népszerűségre tett szert a tűzvörös haj, amíg a nők szédülésre és hajhullásra nem panaszkodtak, és Miss Valentine hajszeszéről be nem bizonyosodott, hogy szinte csak piros patkánymérget tartalmaz. Apám valahol Észak-Európában járt (a havas hegyeket, valamint Jancsira és Juliskára emlékeztető gyerekeket ábrázoló képeslap hátoldalán ez állt: Utólag is boldog születésnapot!), Mr. Locke pedig végre-valahára eléggé megbízott bennem ahhoz, hogy újfent magával vigyen egy útra.

A kentuckyi fiaskó óta kifogástalanul viselkedtem: nem gyötörtem Mr. Stirlinget, nem bolygattam Mr. Locke gyűjteményeit, és Wilda összes szabályát betartottam, még azt a meglehetősen ostoba rendelkezést is, hogy vasalás után azonnal össze kell hajtani a gallérokat. Nem játszottam a földön csúszva-mászva azokkal a „tetves csibészekkel, akiket csak most hozott a hajó”; csupán távolról, apám dolgozószobájának harmadik emeleti ablakából néztem Samuelt, aki az üzletük kocsiját hajtotta. Amikor csak sikerült kijátszania Mrs. Purtramet, továbbra is ellátott rémtörténetekkel, és szamárfülekkel jelölte be a kedvenc oldalait. Én szorosan összecsavartam, és üres tejesüvegekben juttattam neki vissza a füzeteket, bekarikázva a legvérszomjasabb sorokat.

Távozóban mindig felnézett, és elég sokáig bámult ahhoz, hogy tudjam, lát. Ilyenkor felemelte a kezét. Néha, ha Wilda nem figyelt, én pedig kellőképpen merész voltam, viszonzásul megérintettem az ujjbegyemmel az ablaktáblát.

Az időm nagy része latin igék ragozásával és összeadással telt, oktatóm vizenyős tekintetének felügyeletében. Végigültem a heti leckéimet Mr. Locke-kal, udvariasan bólogattam, miközben ő részvényekről és a teljességgel inkompetens igazgatótanácsokról okított, majd beszámolt ifjúkori angliai tanulmányairól, azonkívül elárulta, melyik a három legjobb fajta skót whisky. A házvezetőnővel gyakoroltam, hogy kell illendően viselkedni, továbbá megtanultam, hogyan mosolyogjak tisztelettudón minden vendégre és ügyfélre, aki látogatást tesz a házban. „Milyen kis drága teremtés vagy!” – affektáltak. „És milyen választékosan fogalmazol!” Megveregették a fejem, mintha valami jól beidomított öleb lennék.

Néha olyan magányosnak éreztem magam, hogy azt hittem, hamuvá porladok, és elsodor egy kósza szellő.

Olykor úgy éreztem, Mr. Locke gyűjteményének egyik darabja vagyok. January Dudose, 145 cm, bronz, rendeltetése: ismeretlen.

Ezért amikor Mr. Locke megkért, hogy kísérjem el Londonba – azzal a feltétellel, hogy hajlandó leszek úgy engedelmeskedni minden szavának, mint Isten parancsolatainak –, olyan lelkesedéssel mondtam igent, hogy arra még Mr. Stirling is ugrott egyet.

A történeteim és ponyvaregényeim fele Londonban játszódott, ezért határozott elvárásokkal néztem a kaland elé: sötét, ködös utcák, amelyeket kis csavargók meg keménykalapos férfiak népesítenek be; koromtól fekete épületek, melyek kellően borongósan tornyosulnak az ember feje fölé; szürke házak néma sorai. A Twist Olivér keveredése Hasfelmetsző Jackkel és talán egy csipetnyi Sara Crewe-val.[3]

Lehet, hogy London egyes részei csakugyan így festenek, ám az általam 1903-ban látott város ennek gyakorlatilag épp ellenkezője volt: hangos, verőfényes és nyüzsgő. Amint leszálltunk a London and North Western Railway vasúttársaság kocsijáról a Euston pályaudvaron, majdnem agyontaposott minket a matrózkék egyenruhás iskolások hada; udvariasan biccentett felénk egy smaragdzöld turbánt viselő férfi; egy sötét bőrű család idegen nyelven vitázott egymással; az állomás falára kifüggesztett, piros és aranyszínű plakát pedig Dr. Goodfellow Igazi Emberállatkertjét hirdette „törpékkel, zulu harcosokkal, indián törzsfőnökökkel és keleti rabszolgalányokkal”.

– Már így is egy átkozott emberállatkertben vagyunk – morogta Locke.

Megbízta Mr. Stirlinget, hogy fogjon egy bérkocsit, amely elvisz minket egyenesen a Királyi Gumitársaság központjába. A hordárok bezsúfolták Mr. Locke csomagját a kocsi hátuljába, azután pedig Stirling és én mindent felcipeltünk a vállalat székhelyének fehér márványlépcsőjén.

Mr. Locke és Mr. Stirling pár fontosnak tűnő, fekete öltönyös férfi társaságában eltűnt a homályos előcsarnokban. Nekem egy keskeny háttámlájú székben kellett várakoznom rájuk a hallban. A lelkemre kötötték, hogy ne zargassak senkit, meg se pisszenjek, és ne nyúljak semmihez. A túlsó falon lévő freskót nézegettem, amely egy térdelő afrikait ábrázolt, aki egy kosár ördögkarmot nyújt át Britanniának. A fekete ember meglehetősen szolgai, jámbor tekintettel nézett.

Azon gondolkoztam, hogy az afrikaiak színes bőrűnek minősülnek-e Londonban, majd pedig azon, hogy én annak számítok-e, és kissé beleremegtem a vágyakozásba. Szerettem volna valamilyen nagyobb falkába tartozni, hogy ne bámuljanak folyton, hogy pontosan tudjam, hol a helyem. Mint megtapasztaltam, „tökéletesen egyedi példánynak” lenni magányos dolog.

Az egyik titkárnő összehúzott szemmel, mohón fürkészett. Te is ismered ezt a fajtát: egyike azoknak a keskeny ajkú, tömzsi, fehér hölgyeknek, akik mintha egész életükben arra várnának, mikor kapnak esélyt, hogy rácsapjanak valaki tenyerére egy vonalzóval. Nem voltam hajlandó megadni neki ezt a lehetőséget. Felugrottam, úgy tettem, mintha Mr. Locke magához hívott volna, s utánasiettem.

Az ajtó repedésein keresztül lámpák olajos fénye szűrődött ki, a férfiak hangja pedig puhán, mohósággal telve verődött vissza a tölgyfáról. Elég közel merészkedtem ahhoz, hogy be tudjak kukucskálni: nyolc-kilenc bajuszos fickó ült körbe egy hosszú asztalt, amelyen halomban állt Locke összes csomagja. A fekete bőröndöket már kinyitották, összegyűrt újságpapírok és szétdobált szalmaszálak hevertek mindenütt. Locke az asztalfőnél állt, volt valami a kezében, de nem láttam, micsoda.

– Ez egy nagyon értékes kincs, uraim, egyenesen Sziámból származik. Amit magában rejt, az valamiféle porrá őrölt pikkely, felettébb erős a hatása…

A többiek roppant izgatottsággal figyelték, gerincük úgy görbült Mr. Locke felé, mintha delejes erő vonzaná őket hozzá. Furcsának láttam a társaságot – valahogy mindegyikükben volt valami nem helyénvaló, mintha nem is emberek lettek volna, hanem fekete gombos öltönybe bújtatott, másfajta lények.

Rájöttem, hogy egyiküket már ismerem. Előző év júliusában találkoztam vele a Társaság éves összejövetelén. Ide-oda cikázó, sárgás szemével ott ólálkodott a szalon szélén. Ennek a nyugtalan férfinak az arca görényre emlékeztetett, haja vörössége pedig még Miss Valentine hajszeszének tudományát is felülmúlta. A többiekhez hasonlóan Locke felé fordult, aztán hirtelen kitágult az orrcimpája, akár egy szimatot fogó kutyának.

Tudom, hogy az emberek nem képesek kiszimatolni az utánuk kémkedő, engedetlen kislányokat, ezzel tényleg tisztában vagyok. És egyébként sem kerülhettem volna nagy bajba emiatt, hiszen csak nézelődtem. Ám volt ebben a találkozóban valami titkos, valami meg nem engedett, és az a férfi felfelé emelte a fejét, mintha éppen próbálta volna beazonosítani az idegen illat forrását…

Arrébb rebbentem az ajtótól, visszaosontam a hallba, és leültem a székemre. A következő egy órában a csempézett padlóra szegeztem a tekintetem, illendően kereszteztem a bokámat, és tudomást sem vettem a titkárnő sóhajtozásáról, dohogásáról.

A kilencévesek még nem tudnak sokat, ellenben nem is ostobák. Arra már rájöttem, hogy az apám által talált kincsek és műtárgyak nem mind a Locke-ház gyűjteményét gyarapítják. Közülük pár átutazta az Atlanti-óceánt, és fülledt tanácstermek aukcióin végezte. Magam elé képzeltem a szerencsétlenül járt agyagtáblákat és kéziratokat, melyeket elloptak eredeti otthonukból, hogy aztán elárvultan, magányosan induljanak világ körüli útra, végül felcímkézve mutogassák őket olyan embereknek, akik nem is értik a rajtuk lévő írást. Aztán emlékeztettem magam arra, hogy többé-kevésbé ez történt a Locke-házban is, és hogy Mr. Locke mindig azt mondogatta, „bűnténnyel felérő gyávaság” kihagyni a lehetőségeket.

Megállapítottam: jó kislánynak lenni részben abból áll, hogy hallgatok bizonyos dolgokról.

Amikor Mr. Locke és Mr. Stirling újra előkerült, semmit sem mondtam nekik. Némán ültem a bérkocsiban, a szállodánk felé tartva, és akkor is, amikor Mr. Locke váratlanul bejelentette, hogy vásárolni támadt kedve, így inkább a Knightsbridge városnegyedbe kérte a fuvart.

Besétáltunk egy áruházba, amely nagyjából akkora lehetett, mint bármelyik független állam; az egész belseje márvány- és üvegfelületekből állt. Minden pult mellett vakítóan fehér fogsorú eladók strázsáltak, akár a mosolygó katonák.

Az egyikük felénk sietett a fényes padlón.

– Jó napot, uram! – trillázta. – Miben lehetek szolgálatára? Milyen édes kislány! – Vakító mosolya ellenére feltűnt, hogy a bőrömet, a hajamat, a szememet vizslatja. Ha kabát lettem volna, kifordít, és megnézni a gyártó címkéjét. – Hol bukkant rá?

Mr. Locke megfogta a kezem, és elszántan a karja alá dugta.

– Ő az én… lányom. Természetesen fogadott gyermek. Köztünk szólva ő a hawaii királyi család utolsó élő leszármazottja.

És mert Mr. Locke hangja olyan magabiztosan zengett, ráadásul a zakója elárulta, pénzes ember, vagy talán az eladó még soha nem látott hawaii lakost, mindenesetre hitt neki. Észrevettem rajta, hogy szertefoszlik a gyanakvása, a helyét elvarázsolt csodálat veszi át.

– Ó, milyen rendkívüli! Van pár csodás turbánunk Lahorból, nagyon különlegesek, pompásan mutatnának a kisasszony fején. Vagy szeretné esetleg megnézni a napernyőket? Hogy ne süsse meg a nyári nap?

Mr. Locke morfondírozva nézett le rám.

– Azt hiszem, egy könyvet szeretnénk. Amelyik csak megtetszik neki. Ma nagyon jól viselkedett.

Aztán rám mosolygott, amit csak abból vettem észre, hogy a bajusza enyhén meggörbült.

Ragyogtam. Megmérettettem, és érdemesnek talált a nagylelkűségére.

1906 kora nyarán már tizenegyedik évem legvégén jártam. Épp akkor készült el a világ legnagyobb hajója, az RMS Lusitania (Mr. Locke megígérte, hogy hamarosan jegyet váltunk rá), az újságok még mindig tele voltak a San Franciscó-i szörnyű földrengés romjainak szemcsés képeivel; én pedig arra fordítottam a zsebpénzemet, hogy előfizessek az Outing folyóiratra, és heti részletekben elolvashassam Jack London új regényét. Mr. Locke üzleti útra ment nélkülem, apám viszont kivételesen épp otthon tartózkodott.

Már előző nap el kellett volna utaznia, hogy csatlakozzon Mr. Fawcett brazil expedíciójához, de akadályokba ütközött, mert a hatóságok még nem pecsételték le a papírokat, márpedig a kényes felszereléseket csak óriási körültekintéssel lehetett szállítani. Engem mindez hidegen hagyott. Egyedül az érdekelt, hogy otthon van.

Együtt reggeliztünk a konyhában, a nagy, karcos asztal mellett, amelyen zsírfoltok meg égésnyomok éktelenkedtek. Apám az egyik terepfüzetét böngészte, a két szemöldöke között apró, V alakú bemélyedés jött létre, miközben a pirítóst és a tojást ette. Nem bántam, mert épp a Fehér Agyar legújabb részletébe merültem. Eltűntünk a saját világunkban, együtt, de külön, és ez annyira békés, helyénvaló érzésnek hatott, hogy azon kaptam magam, úgy teszek, mintha minden reggel így telne. Mintha egy hétköznapi kis család lennénk, a Locke-ház pedig a mi otthonunk, ez az asztal a mi konyhaasztalunk.

Csakhogy eszembe jutott, egy hétköznapi családban valószínűleg egy anya is az asztal mellett ülne velünk. Talán ő is olvasna. Esetleg felpillantana rám a könyvéből, homlokát alig észrevehetően ráncolva lesöpörné a pirítós morzsáit apám bozontos szakálláról.

Ostobaság ilyesmiről ábrándozni. Csak ürességtől kongó fájdalom hasít miatta a bordáid közé, mintha otthon is honvágyat éreznél, s utána abba kell hagynod az olvasást, mert megtekerednek és elmosódnak a szavak.

Apám a tányérjával meg a kávéscsészéjével a kezében felállt, a jegyzetfüzetét a hóna alá fogta. Kis, aranykeretes olvasószemüvege mögött a távolba révedt a tekintete. Távozni készült.

– Várj! – szólaltam meg nagy nehezen, ő pedig úgy pislogott rám, mint egy riadt bagoly. – Az járt a fejemben… hogy tudnék-e neked segíteni. A munkában.

Láttam rajta, már kezdi megformálni a tiltakozás szavait; fejét sajnálkozón ingatta, de aztán rám nézett. Bármit is látott az arcomon – a szememben gyülekező könnyek tompa csillogását, a kongó üresség fájdalmát –, attól nagy levegőt kellett vennie.

– Persze hogy tudnál, January.

A nevem úgy hömpölygött az ő kiejtésében, ahogy a hajó ringatózik a tengeren. Tobzódtam a hangzásában.

A napot a Locke-ház végtelen pincéjében töltöttük, ahol Mr. Locke gyűjteményének összes be nem azonosított, fel nem címkézett vagy törött darabja raboskodott szalmával kibélelt ládákban. Apám több jegyzetfüzetet is magánál tartott, motyogva firkált beléjük, és olykor arra kért, hogy gépeljem le a címkék szövegét a fényes, fekete írógépén. Úgy tettem, mintha én lennék Ali baba a csodák barlangjában, vagy egy sárkány kincseit felkutató lovag, netán egyszerűen csak egy apját kisegítő lány.

– Á, igen, a lámpás… Kérlek, tedd a szőnyeg és a nyaklánc mellé. De meg ne dörzsöld… Mondjuk, mi rossz történhetne? – Csak akkor bizonyosodtam meg arról, hogy hozzám beszél, amikor magához intett. – Hozd ide!

Odaadtam neki a bronzlámpást, amelyet egy TURKESZTÁN feliratú ládából bányásztam elő. Nem igazán hasonlított egy szokványos lámpásra, inkább kicsi, idomtalan madárra emlékeztetett. Hosszú kiöntője volt a csőre, szárnyaira különös jelképeket véstek. Apám óvatosan végigsimította a szimbólumokat az egyik ujjával, mire olajos, fehér gőz áramlott kifelé a nyíláson. Egyre magasabbra emelkedett, tekergett-vonaglott, akár egy sápadt kígyó, és olyan alakzatokat írt le a levegőben, amelyek már-már betűkre hasonlítottak.

Apám ellegyezgette a füstöt, én pedig csak pislogtam.

– Hogyan… Biztos van benne valamilyen kanóc, ami szikrát kapott. Hogy működik?

Apám visszatuszkolta a lámpást a ládába, szája halvány félmosolyra húzódott. Megvonta a vállát, vidámsághoz hasonló csillanás látszott a szemüvege mögött, félmosolya szélesebb lett.

És talán mert olyan nagyon ritkán mosolygott, vagy mert olyan tökéletes napot töltöttünk együtt, feltettem neki egy ostoba kérdést.

– Veled mehetek? – Erre ő oldalra biccentette a fejét, mosolya lassan lehervadt. – Brazíliába. Vagy oda, ahova azután mész. Magaddal viszel?

Ez egyike volt a legégetőbb vágyaimnak, melyeket a lelkem közepének mélyén őrizgettem, akár a halomba hordott szenet. De ha belevethettem volna magam a világ zajos folyamába, mint egy halacska, és apám mellett úszhattam volna…

– Nem – felelte hűvösen, ridegen, ellentmondást nem tűrően.

– Jó útitárs vagyok, kérdezd meg Mr. Locke-ot! Nem vágok más szavába, nem nyúlok olyasmihez, amihez nem szabad, nem beszélek idegenekkel, nem csatangolok el…

Apám szemöldöke ismét zavarodott V alakba húzódott.

– Akkor egyáltalán miért szeretnél utazni? – ingatta a fejét. – A válasz: nem, January. Túl veszélyes lenne.

Forrón bizseregve kúszott felfelé a nyakamon a szégyenkezés és a harag. Semmit sem feleltem, mert akkor sírva fakadtam volna, és csak még rosszabbra fordul minden.

– Figyelj rám! Én értékes és egyedi dolgokat kutatok fel. Ezt tudod, ugye? Mr. Locke-nak és a társaságbeli barátainak. – Erre nem bólintottam. – Nos, úgy tűnik, nem csak ők, nos, érdeklődnek ezek iránt a tárgyak iránt. Vannak mások is, nem tudom, kik… – Hallottam, ahogy nyel egyet. – Itt nagyobb biztonságban vagy. Ez megfelelő hely egy fiatal lánynak, amíg felnő.

Mintha begyakorolta vagy visszhangozta volna ezt az utolsó mondatot, ezért tudtam, hogy egyenesen Mr. Locke-tól idéz.

Bólintottam, tekintetemet a szalmával teleszórt padlóra szegeztem.

– Igen, uram.

– De… egy nap el foglak vinni magammal. Ígérem.

Szerettem volna hinni neki, de annyi üres ígérettel találkoztam már életem során, hogy felismertem: ez is közéjük tartozik. Szó nélkül távoztam.

Begubóztam a szobám biztonságába, magam köré tekertem a rózsaszín-arany ágytakarót, amely még mindig szerecsendió- és szantálillatot árasztott. Kibányásztam az érmét a szoknyám kicsiny zsebéből, majd alaposan szemügyre vettem az ezüstszemű királynőt. Csintalan mosolya arra csábított, hogy szökjek meg vele, és egy pillanatra a szívem mintha kiugrott volna a helyéről, akárha repülne, s közben cédrusos, sós ízt éreztem a számban.

Odaléptem a komódhoz, az érmét az ékszeres dobozom bélésén lévő lyukba dugtam. Egyébként is túl idős voltam már ahhoz, hogy ilyen ábrándos csecsebecséket hordjak magamnál.

1908 márciusában, tizenhárom éves koromban olyan időket éltünk, melyeket messzemenőkig áthatott a feszengés és az önközpontúság, ezért szinte semmire sem emlékszem belőle azt leszámítva, hogy egész sokat nőttem, és hogy Wilda valami rémes drótszerkentyűbe kényszerítette a mellem. Apám egy gőzhajón tartott a Déli-sark felé, minden levelén éreztem a jég és a madárszar szagát; Mr. Locke texasi olajmágnások zsíros csoportját látta vendégül a Locke-ház keleti szárnyában, és megparancsolta, hogy ne keresztezzem az útjukat; azonkívül éppolyan magányosnak és nyomorúságosnak éreztem magam, mint bármely tizenhárom éves, vagyis fölöttébb.

Wilda volt az egyetlen társaságom. Az évek során lényegesen jobban megkedvelt, mert „tisztességtudó ifjú hölgy” vált belőlem, de ez csak abban nyilvánult meg, hogy feltűnően gyakran mosolygott – csikorogva és pókhálósan, mintha évtizedeken át egy dohos bőröndben tárolta volna a fogsorát –, illetve néha előállt azzal, hogy szórakozásként olvassunk fel A zarándok útjából. Ez csaknem nagyobb magányt jelentett, mintha egyedül lettem volna.

De aztán történt valami, aminek következményeképp immár soha többé nem voltam igazán magányos.

Épp egy rakás főkönyvet másoltam át Mr. Locke-nak az apám dolgozószobájában álló asztal fölé görnyedve. A saját szobámban is volt íróasztal, de legtöbbször inkább az apámét használtam – egyébként sem látogatott haza olyan gyakran, hogy tiltakozzon. Szerettem ennek a szobának a rezzenetlenségét, és hogy apám illata porszemcsék módjára telítette a levegőt: tengeri só, fűszerek és különös csillagok aromáját éreztem benne.

Kiváltképp tetszett, hogy a szoba tökéletes rálátást biztosított a kocsifelhajtóra, így végignézhettem, ahogy Samuel Zappia szekere egyre közelebb imbolyog a házhoz. Már csak elvétve küldött nekem rémtörténeteket – ez a szokás kikopott; olyanok lettünk, mint a levelezőtársak, akiknek sorai hónapról hónapra fogyatkoznak –, viszont mindig integetett. Láttam, hogy a lehelete fehér fellegként száll a kocsi fölé, láttam, hogy fejét a dolgozószoba ablaka felé fordítja. Csak nem rám villantotta fehér fogsorát?

Aztán piros szekere eltűnt a konyha irányában, én pedig sorra vettem, majd elvetettem azokat az ürügyeket, amelyek esélyt adnának rá, hogy a következő fél órában arra sétáljak. Miss Wilda ujjának bütykei épp ekkor kopogtattak a dolgozószoba ajtaján. A legmélyebb gyanakvásról számot adva arról tájékoztatott, hogy az ifjú Mr. Zappia szót kíván váltani velem.

– Ó… – Próbáltam nemtörődömséget tettetni. – Mi célból?

Miközben lefelé sétáltam, hogy találkozzak vele, Wilda a nyomomban lépkedett, mint egy fekete, gyapjúból szőtt árny. Samuel a pónijai mellett várt rám, bársonyos fülükbe suttogott valamit.

– Miss Dudose! – köszöntött.

Feltűnt, hogy őt elkerülte a legtöbb serdülő fiú sanyarú sorsa, és ahelyett, hogy csupa könyök, újszülött zsiráfként botladozó kamasszá nyúlt volna, csak ruganyosabb és masszívabb lett. Még inkább jóképű.

– Samuel!

A lehető legfelnőttesebb hangomat vettem elő, mintha egyszer sem kergettem volna meg a füvön, üvöltve megadást követelve, vagy soha nem adtam volna neki tűlevelekből és a tó vizéből kevert varázsitalokat.

Lopva végigmért. Próbáltam felülemelkedni azon, milyen ormótlan a gyapjúruhám, amely Wildának különösen tetszett, vagy hogy a tincseim menthetetlenül kikandikálnak a hajtű mögül. Wilda fenyegetően köhintett egyet, akár egy múmia, akinek kaparja a torkát a sír pora.

Samuel a kocsin matatott, majd előhúzott egy fedeles kosarat.

– Ez a tied. – Az arca semmit sem árult el, ám a szája sarkában lévő apró görbület akár egy mosoly kezdeménye is lehetett. A szeme ismerős lelkesedéssel csillogott: ugyanúgy nézett rám, mint amikor egy olcsó ponyvaregény történetét mesélte el, és közelített a legjobb részhez, amelyben a hős beviharzik, hogy az utolsó pillanatban megmentse az elrabolt gyereket. – Vedd csak el!

Most talán azt gondolod, ez a történet valójában nem is Ajtókról szól, hanem azokról a személyesebb, ám mindent összevetve még csodásabb ajtókról, amelyek két szív között nyílhatnak meg. Lehet, hogy a végén így is lesz – azt hiszem, minden történet a szerelemről szól, ha a megfelelő pillanatban ragadja meg őket az ember, s félrebiccentett fejjel, alkonyi fényben szemléli –, de ez még várat magára.

Úgy alakult, hogy onnantól nem Samuel lett a legkedvesebb barátom, hanem az az állat, amelyik a tőle kapott kosárban szimatolt, és tömzsi lábával kaparászott.

Wilda kíséretében jártam párszor Shelburne-ben, és ezen ritka látogatásaim során kiderült számomra, hogy a Zappia család a város szatócsboltja fölött él egy szűkös lakásban; afféle zegzugos, lármás fészekben, amihez hasonlók mindig arra késztették Mr. Locke-ot, hogy a bajsza alatt fújtatva az olyan emberekre panaszkodjon. Az üzletre egy hatalmas, széles állkapcsú kutya vigyázott, akit Bellának hívtak.

Samuel elárulta, hogy Bella nemrégiben fényes szőrű, bronzbarna kiskutyákat hozott a világra. A többi Zappia gyerek ügyes mesterkedésének köszönhetően nagyrészt sikerült a kölyköket olyan turistáknak eladni, akik elég balgának bizonyultak ahhoz, hogy elhiggyék, a kölykök egy ritka afrikai oroszlánvadász kutya almából származnak, de Samuel megtartott egyet.

– Ő a legkülönb. Neked tettem félre. Látod, hogy néz rád?

Nem véletlenül kérdezte ezt. A kosárban lévő kiskutya abbahagyta a fészkelődést, helyette nedvesen csillogó szemmel bámult rám, mintha isteni utasításra várna.

Akkor még nem tudhattam, mit jelent majd számomra ez a kutya, bár egy részem talán sejtette, mert amikor felnéztem Samuelre, menthetetlenül viszketni kezdett az orrom, mint sírás előtt mindig.

Épp szóra nyitottam a szám, csakhogy Wilda torkából ismét feltört az a recsegő hang.

– Ezt erősen kétlem, fiacskám – közölte. – Visszaviszed ezt az állatot oda, ahonnan hoztad.

Samuel nem vonta össze a szemöldökét, de a szája sarkában lévő mosolykezdemény kilapult. Wilda elragadta tőlem a kosarat – a kiskutya megtántorodott, a hátára perdült, lábai a levegőben kalimpáltak –, és Samuel kezébe nyomta.

– Persze biztosíthatlak afelől, hogy Miss Dudose értékeli a nagylelkűségedet.

Ezután visszaterelt a házba, hogy végtelenül hosszúnak tetsző ideig prédikáljon nekem a kórokozókról, hogy mennyire nem ildomos hölgyeknek nagy testű kutyát tartani, továbbá milyen veszélyes alacsony sorból származó férfiaktól szívességet elfogadni.

Vacsora után próbáltam Mr. Locke-ot jobb belátásra bírni, azonban nem jártam sikerrel.

– Gondolom, valami bolhás jószágról van szó, amin megesett a szíved.

– Nem, uram. Ismeri Bellát, Zappiáék kutyáját. Kölykei születtek, és…

– Tehát egy korcs. Azokkal mindig csak a baj van, January. És nem fogom hagyni, hogy valami keverék összerágja nekem a kitömött állatokat. – Élénken gesztikulált felém a villájával. – De mondok én neked valamit. Az egyik emberem igen kiváló tacskókat tenyészt Massachusettsben. Ha szorgalmasan tanulsz, talán kapsz tőlem egy előkarácsonyi ajándékot.

Nyájasan rám mosolygott, hozzá kacsintott egyet, én pedig próbáltam visszamosolyogni rá. Wilda lebiggyesztette a száját.

Vacsora után morcosan folytattam a főkönyvek másolását. Úgy éreztem, mintha furcsa horzsolások borítanák a testem, akárha láthatatlan láncok dörzsölték volna ki a bőrömet. A számok elmosódtak, prizmákká alakultak át, ahogy könnyek gyűltek a szemembe, és hirtelenjében reménytelen vágyakozás fogott el a rég elveszett füzetem iránt. Az után a nap után, amikor írtam egy történetet a mezőn, és az valóra vált.

A tollam a főkönyv margója felé vándorolt. Figyelmen kívül hagytam a fejemben megszólaló hangot, amely azt súgta, hogy ez egy ostoba, esélytelen, a képtelenségen is túlmenő vállalkozás – leszögezte, a lapon lévő szavak nem varázsigék –, és írni kezdtem: Egyszer volt, hol nem volt, volt egy jó kislány, aki találkozott egy rossz kutyával, és ők ketten egymás legjobb barátai lettek.

Ezúttal nem teljesen zajtalanul rendeződött át a világ. Csak egy halk sóhaj hallatszott, mintha az egész szoba kifújta volna a levegőt a tüdejéből. A dél felé néző ablak finoman zörgött a keretben. Beteges kimerültség lett úrrá a végtagjaimon, elnehezedtem, mintha ellopták volna a csontjaimat, és ólmot öntöttek volna a helyükre, még a toll is kiesett a kezemből. Elhomályosuló tekintettel pislogtam, kicsit visszatartottam a lélegzetem.

De semmi sem történt, semmilyen kiskutya nem öltött előttem testet. Visszatértem a másoláshoz.

Másnap reggel hirtelen riadtam fel, sokkal korábban keltem, mint ahogy azt bármelyik épeszű fiatal hölgy magától tenné. Kitartó hortyogás hangja töltötte meg a szobát: Wilda szuszogott, szemöldöke ösztönös rosszallással ráncolódott össze.

A hálóingem és a lepedő suta palástjában bukdácsoltam az ablak felé. Odalent, a deres gyepen, a hajnalt megelőző, gyöngyöző ködbe burkolózva állt Samuel, felfelé fordított arcán félmosollyal. Egyik kezében a szürke pónija gyeplőjét tartotta, az állat alamuszin rugdosta a füvet. A másik kezében pedig ott volt a kerek kosár.

Még azelőtt kinyitottam az ajtót, és leszaladtam a hátsó lépcsőn, hogy időt szakítottam volna bármi olyan e világi dologra, mint a józan gondolkodás. A „Wilda elevenen meg fog nyúzni” vagy a „Te jó ég, hálóingben vagy!” mondatok csak akkor fogalmazódtak meg a fejemben, amikor feltéptem az ajtót, és kirohantam a fűre.

Samuel lenézett a deres pázsiton reszkető, csupasz lábamra, majd kétségbeesett, mohó arcomra vándorolt a tekintete. Másodjára is felém nyújtotta a kosarat. Felnyaláboltam a kiskutya hűs, álmatag gombócát, azután a mellkasomhoz szorítottam, ahonnan a karom alatti melegség felé igyekezett.

– Köszönöm, Samuel! – suttogtam.

Most már tudom, ez a válasz milyen szegényes is volt. Samuel mégis elégedettnek tűnt vele. Gálánsan, óvilági stílusban fejet hajtott, akár egy lovag, akinek a hölgye zálogot ad, majd felpattant nyáladzó pónijára, és eltűnt a ködbe burkolózó tájban.

Tisztázzunk valamit: nem vagyok ostoba. Rájöttem, hogy a főkönyvbe írt szavak nem csak tintajelek voltak. Kinyújtóztak a világba, és valamilyen láthatatlan, kiismerhetetlen módon úgy alakították át a formáját, hogy az Samuelt az ablakom alá terelte. Ám létezik erre egy észszerűbb magyarázat is – miszerint Samuel látta rajtam, mennyire szeretném a kiskutyát, ezért úgy döntött, az a megkeseredett, vén, német asszonyság elmehet a pokolba –, és inkább ebben hiszek.

Ennek ellenére amikor visszaértem a szobámba, és letettem a párnákra azt a barna szőrcsomót, első dolgom az volt, hogy kihalásztam egy tollat az asztalfiókból. Megkerestem A dzsungel könyvét, kinyitottam a végén lévő üres lapnál, és ezt írtam rá: A lány és a kutyája attól a naptól kezdve elválaszthatatlanok voltak.

1909 nyarán már majdnem tizenöt éves voltam, és kezdett feloszlani körülöttem a serdülőkor önző köde. Annak az évnek a tavaszán jelent meg a második Anne