Michael J. Fox

Előre a jövőbe

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: No Time Like the Future

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2020 by Michel J. Fox

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2023

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9786156186423

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Stephennek, Garynek,

Nancinek és Bobnak.

Hálám.

„Amióta Michael J. Fox nyilvánosság elé tárta 1998-ban, hogy Parkinsonnal diagnosztizálták, az élete, távolról legalábbis, mintha varázslatos fordulatot vett volna. Az általa létrehozott alapítvány lélegzetelállító összeget, nyolcszázmillió dollárt gyűjtött a Parkinson-kór elleni küzdelemre. Michael azóta megírt három memoárt, amelyek mind bestsellerré váltak, és a színészi munkát is folytatta, komoly szerepekben tűnt fel a vásznon és a televízióban. A családi élete, oldalán feleségével, Tracy Pollannel, akivel három évtizede társak, valóban maga az álom. Lenyűgözően pozitív hangvételű ez a második felvonás.”

David Marchese, The New York Times Magazine, 2019. március 1.

„A világ végül a nyakadra küld egy komisz cserkészfiút, aki gátolja az előrehaladásodat, és jól megmutatja, ki a főnök.”

– Stephen King, A Setét Torony – A harcos

Előhang

Az esés

2018. augusztus 13. reggel 6.30

Zuhanok. Egy szempillantás az egész, mint amikor az őszi fák egy pillanat alatt elhullatják lombkoronájukat. Függőlegesből vízszintes helyzetbe kerülök egyetlen másodperc alatt. Elfordítom az arcomat, hogy megóvjam a konyha padlócsempéivel való fájdalmas találkozástól. Mi a fene történt itt? Feltámaszkodom a jobb könyökömre, és arra készülök, hogy következő mozzanatként áthelyezem majd a súlyomat a bal felemre, majd lábra állok. Ám meglepetés ér: a bal karomat nem érzem. Amikor a sokk alábbhagy, világossá válik előttem, hogy segítségre lesz szükségem. Úgy kúszom előre a padlón a falra szerelt telefonkészülék felé, mint egy egykarú kommandós, el az asztal alatt, át a széklábak alkotta bozótoson, és közben végig úgy vonszolom magam után érzéketlen és használhatatlan karomat, mint egy homokzsákot.

* * *

Harminc évnyi Parkinson után már viszonylagos békében élek a betegséggel. Közös történetünk van. Arra már régen rájöttem, hogy az irányításra gondolnom sem érdemes; helyette beérem azzal a felfogással, amihez alkalmazkodóképesség és ellenállóképesség szükségeltetik: a Parkinson olyan, mint elviselni egy bokszoló kitartóan ránk záporozó ütéseit: kezelhető, ha nem riadok vissza tőle, hogy néha elájulok közben, vagy csak úgy eldőlök. De ekkor jött a mindent eldöntő horogütés, amely egy időre térdre kényszerített. A Parkinsontól függetlenül, tumort találtak a gerincem felső szakaszán. A csomó jóindulatúnak bizonyult, de akadályozta a mozgásomat, és legjobb úton volt afelé, hogy teljesen megbénuljak miatta. Ez már magában is elég fenyegető. Műtétre volt szükség, amely komoly veszélyeket hordozott magában. Négy hónappal ezelőtt a konyhapadló-jelenet előtt elvégezték rajtam az operációt, és bár a gyógyulás és rehabilitáció komoly tűzpróbát jelentett, végül kerekesszékesből mankóval járóvá változtam, majd gyalogolni is tudtam. Ekkor történt.

A baleset előtti napon repültem vissza Martha’s Vineyardból Manhattanbe, a nyári vakáció közepén. Tracy aggódott, amiért egyedül leszek New Yorkban, mert még mindig az volt rám jellemző, mit szépítsük, hogy „kissé ingatagon állok a lábamon”. De felkértek egy egynapos cameo-szerepre egy filmben, amelynek Spike Lee volt a producere, és a forgatás valahol Bronxban folyt, ami rövid időre egy kis függetlenséggel kecsegtetett. „Két nap és itt leszek”, ígértem a feleségemnek. „Ne egyétek meg az összes homárt!”

Schuylernek, két huszonötéves ikerlányunk egyikének is vissza kellett repülnie a városba a munkája miatt, ezért együtt utaztunk haza. Velem maradt vacsorára: pastát rendeltünk, és a konyhaasztalhoz ülve megettük. Miután eltüntettük az utolsó morzsáig, megkérdezte:

– Milyen érzés, hogy újra dolgozol?

– Nem is tudom. Azt hiszem, egyszerűen újra normálisnak érzem magamat meg az életemet.

– De nem vagy ideges, Dood? – Az összes gyerekem így hív. Nem Dude, hanem Dood.

Rávillantottam egy magabiztos mosolyt.

– Hé, hiszen ez a munkám. Ebből élek.

Sky felajánlotta, hogy a régi szobájában alszik, hátha szükségem van reggel egy segítő kézre a reggelikészítésnél, vagy az egyéb előkészületek során, mielőtt elindulok a forgatási helyszínre.

– Skeeter, imádlak… de ezt már tényleg milliószor csináltam. Menj haza a lakásodba, pihenj egy kicsit. Jól megleszek!

– Jól van – adta be a derekát. – De ígérd meg, hogy nem fogsz…

Én fejeztem be helyette a mondatot:

– a mobilommal a kezemben járkálni! Nem fogok.

A lányom rám mosolygott. Gyengéd dorgálás volt ez,
és megérdemeltem. Bármikor nagy szakértelemmel sétálok és rágózom egyszerre, de az egybehangzó vélemény szerint a telefonommal a kezemben már nem biztonságos ugyanerre a bravúrra törekednem. Ez ugyanis gyilkos káosszá változtatja a mozgáskoordinációmat.

– Megbízhatsz bennem.

Megöleltük egymást búcsúzóul, aztán becsukódott mögötte a liftajtó. Hónapok óta először egyedül voltam.

* * *

Bármi is küldött a padlóra, nem finomkodott, kőkeményen odavágott. Elestem – és mint az a szánandó idősebb nő, aki elterült a lépcsőház alján, egy felborult ruháskosár mellett – nem tudok felállni. Van a fájdalommal kapcsolatban egy elméletem: ha egy sérülés azonnal fáj, akkor biztosra veszem, hogy ártalmatlan; de ha néhány percen belül felerősödik, az már valódi bajt jelez.

És most megérkezik a fájdalom.

A mozdulat, ha egészen finoman áthelyezem a súlyomat a baloldalamra, rögtön két felfedezéssel jár. Az egyik, hogy az erős fájdalom végigszáguld a használhatatlan karomon; a másik, hogy kiderül, a mobilom a zsebemben van. Eltettem a melegítőnadrágom farzsebébe, mielőtt kijöttem a konyhába. (Megjegyzés Schuylernek: Nem a kezemben volt.) Az első ösztönös gondolatom az, hogy fel kell hívnom Tracyt, de öt órányira innen van, Martha’s Vineyardban, és nem akarom megrémíteni. Helyette Ninának, az asszisztensemnek telefonálok, aki azonnal taxiba ugrik, és pár percen belül úton van felém.

Furcsa módon nem más, mint Jimmy Cagney ugrik be. Egyszer üzenetet küldött nekem egy forgatás első napján. Ne késs, tudd a szövegedet, és ne menj neki a bútoroknak! Ezen a délelőttön teljesen időben voltam, betéve tudtam a kétoldalnyi dialógusból a részemet, de a harmadik feltétel teljesítésében megbuktam.

Miközben Ninát várom, merev, ám dühös kupacként heverve a konyhapadlón, percről percre exponenciális mértékben nő a nyomorúságom. Megpróbálom értelmezni a balesetemet, de e pillanatban nem működik egyik szokásos közhelyem és meggyőződésem sem, amelyeket hasonló alkalmakra tartogatok. Ezt az esetet nem lehet figyelmen kívül hagyni, nem lehet a szőnyeg alá söpörni. Csupa fájdalom és megbánás vagyok. Nem tudom megtalálni a pozitívumot, és továbblendülni az élet által kínált következő helyzetre. A frusztráltságom és dühöm hátterében munkál még valami bennem, ami rokona a szégyennek; feszengés és zavarodottság jár át. Április óta, amióta elvégezték rajtam a gerincműtétet, mindenki – orvosok, családtagok és barátok – ismételgették az egyetlen üzenetet: Annyi feladatod van: ne ess el.

És mégis, íme.

Ez az eset, amint a konyhapadlón heverek, többféle módon is fájdalmasan hat rám. Nem az bánt, hogy megsérültem; ez már rengetegszer megtörtént. Sok mindenen mentem eddig keresztül, számtalan formában elviseltem a sors packázásait. Ám ezt, most, valamilyen oknál fogva, mintha személyesen nekem címezték volna.

Ha az élet citromot ad… Készíts belőle limonádét? A fenébe is… kikerültem a limonádébiznisz köreiből.

1

Családos ember

Sam az egyetlen gyerekünk a négy közül, aki azelőtt született, hogy megkaptam a Parkinsondiagnózist. Biztosra veszem, hogy ezzel kapcsolatban nincsenek emlékei; valószínűleg nem is volt tudatában akkoriban, mi történik. Elvégeztem körülötte a szokásos apai feladatokat: békát fogtam a tónál; ott csellengtem a Mommy & Me zeneovi foglalkozásokon, Orff hangszerek meg a komoly, elszánt tekintetű bébiszitterek között; és megpróbáltam felkelteni az érdeklődését a csapatsportok iránt, ami járhatatlan útnak bizonyult (túl sok vitatkozással járt). Én mutattam meg Samnek, hogyan kösse be a cipőfűzőjét a nyuszifülmódszer alkalmazásával: egy fül felfelé, a másik fűző lelasszózza, becsúszik a hurok alá, és átváltozik másik füllé. Én tanítottam biciklizni, vigyázva terelgetve hátulról, míg elég önbizalmat nyert hozzá, hogy taposni kezdje a pedált, és növelje a sebességet. Mostanában, alkalmanként épp Sam tol engem – kerekesszékben. Ilyenkor részemről nem szükséges pedálozni. Miután vigyázva felállok a székből, a fiam ellenőrzi a nyuszifüleket, mielőtt lépkedni kezdenék, és ha kell, fürge ujjakkal megköti a fűzőt.

Az első gyerekem születésével egyetlen probléma volt, mégpedig időzítésbeli. Mindmáig fejlődő Parkinson betegségemnél nagyobb hatással volt az életére egy másik idővonal – Sam három évvel azelőtt született, hogy felhagytam volna az ivással. A józansághoz azóta is tartom magamat. Mielőtt Sam óvodába került, túlságosan sok apa-fiú időnk volt, egyúttal Miller-idő is. A fiam azt mondja, a rólam szóló legkorábbi emlékeiben rendszerint a hűtőhöz lépek, hogy sört vegyek ki. Nem emlékszem olyan esetre, hogy veszélyeztettem volna Tracyt vagy Samet azzal, hogy iszom, de határozottan egyre komolyabb problémát jelentett.

Sziklaszilárdan eltökéltem, hogy a házasságunk elején gyereket szeretnék, mert megrögzötten lebegett előttem az archetipikus férj és apa képe. Ha e kettő közé időbeli rés ékelődött volna, én, bármilyen rövid is, túl hosszúnak éreztem volna; számomra nem volt értelmezhető, hogy férj legyek, de apa ne. Biztosra veszem, hogy Tracy egy része idegenkedett ettől gondolatmenettől, és nem lepne meg, ha titokban vonakodott volna egy kicsit, de nem sikerült meglátnom a valós érzéseit, és akkoriban nem fogtam fel azt sem, épp felfelé ívelőben lévő karrierjét milyen komolyan megzavarja majd az anyaság.

Ezeknek az első, hibás lépéseknek voltak utóhatásai is; bizonytalan talajon találtuk magunkat. Elkötelezett apa voltam, és szerettem a fiamat, de bizonyos szempontból csupán az apaság külsőségeit vettem fel. Amilyen temperamentumos ember felnőttként, a gyerekkora is bőven tartogatott kihívásokat. Hasfájós, és sokszor rosszkedvű kisgyerek volt, én pedig nem jelentettem nagy segítséget. Ezen felül rendszeresen ittam, és amikor kiderült, hogy Parkinsonnal diagnosztizáltak, a belső zűrzavaromat tovább fokozta a külső körülmények reszketegsége. Valaminek történnie kellett.

Számomra logikusnak tűnt, hogy azt javasoljam Tracynek, legyen még egy gyerekünk, mire hitetlenkedve csóválta a fejét. „Te most viccelsz velem?” Annak, hogy ilyen ellenállással fogadta az elképzelésemet, nem sok köze volt ahhoz az aggodalomhoz, ami akkoriban jórészt nélkülözte a tudományos alapokat, hogy a Parkinson örökletes lehet, vagy ahhoz a kérdéshez, vajon el tudom-e látni megfelelően a szülői feladataimat potenciálisan mozgássérült apaként. Ehelyett szinte csak az ivással volt összefüggésben, meg a lelkiállapotommal: akkoriban túlélő üzemmódban léteztem. Nagyon gyakran utaztam a munkám miatt, de az útközben rám törő elszigeteltség semmivel sem volt mélyebb, mint az az izoláció, amit egyre inkább éreztem az otthonomban. Mintha valamiképpen kiközösítettek volna; és nem fogtam fel, hogy én magam vagyok az elkülönülésem oka és eszköze. Szeszélyesen viselkedtem, összezavarodtam a házasságunk helyzete meg a karrierem iránya miatt, és – tekintetbe véve a nemrégiben kapott diagnózist – úgy egyáltalán amiatt, hogy van-e ennek a karriernek egyáltalán jövője.

Végül, egy különösen kiadós esti ivászat után, egy nap arra riadtam fel a kanapén, karommal a kartámlát ölelve, hogy Tracy áll fölöttem, meg a szőnyegre ömlött sörfolt fölött. Szemügyre vette a jelenetet, és egyszerűen azt kérdezte, „Ezt akarod?” Nem volt a hangjában harag, és ez változtatta meg örökre ott és akkor az életemet. Unalom áradt belőle. Iszonyatosan megrémisztett. Tracy felette állt ennek az egész ócska műsornak.

Vállaltam, hogy rendszeresen részt veszek egy tizenkétlépéses programban, és bejelentkeztem Joyce-hoz, egy remek jungiánus pszichoanalitikushoz, aki segített eloltanom a tüzeket, ahogy az évek során azóta is sokszor azóta. Fokozatosan megtanultam elfogadni és felfogni az új betegségemet. Az alkoholt letehettem, de a Parkinson útitársam marad életem hátralévő részében. Ez a tudás, az eszközök és tanácsok, amelyekkel a program ellátott, megvilágított egy utat számomra, amelyen a betegségemmel együtt tudok haladni. Keményen dolgoztam azon, hogy ne egyszerűen a régi önmagammá változzak vissza, hanem egy új, jobb változatommá váljak.

Hat évvel az esküvőnk után, négy évre rá, hogy megkaptam a Parkinson diagnózisát, és háromra attól, hogy felszabadultam az ivás alól, és józanná váltam, ráébredtem, mennyire megerősödött a kapocs köztem és az én különlegesen türelmes, szerető feleségem között. Abban az évben, 1994-ben, Tracy terhes lett az ikerlányainkkal: egy plusz kisbabát kaptunk az elvesztett idő bepótlására (vagy egyszerűen jókedvűen ránk kacsintott az Isten). Az emberek furcsa módon teljesen helyénvalónak érezték, hogy aziránt érdeklődjenek, nem aggaszt-e minket, hogy gyerekeink születtek, miközben egy komoly, ki tudja, milyen végkifejletű neurológiai rendellenességgel birkózunk, illetve nem félünk-e, hogy a kisbabák öröklik a betegséget. A kérdést nevezhetjük durván udvariatlannak, de mi mindenesetre mindig azt válaszoltuk rá: Mi nem aggódunk, tehát nekik is fölösleges.

Duplán kétrét görnyedni

Az ikrek nem játszadoztak in utero vidáman és nyugodtan. A terhességi komplikációk miatt egy hónappal a kiírt időpontnál hamarabb világra jöttek. Az iker-iker transzfúziós szindróma azt jelenti, hogy a kisbabák egyike kapja a táplálék és a vér nagy részét, kisajátítja a placentát, és szépen gyarapodik, miközben a másik egyre gyengébb. Ezért mi választottuk ki a dátumot (ami az asztrológiai vonatkozásokat kérdésessé teszi). Megindították a szülést; és amint sejthető volt, az 1. sz. baba érkezett először: sápadt volt és aprócska, alig nyomott két kilót. Nyolc perc múlva követte a 2. sz. baba, közel háromkilósan, kövéren, pirospozsgásan – és esküszöm mindenre, ami szent, mosolyogva. Máig (most huszonöt évesek) az jellemző rájuk, hogy az 1. sz. baba, a szép, vicces és okos Aquinnah sohasem mohó vagy önző, de pontosan tudja, mi kell neki, és hogyan védje meg.
A két lány közül ő a függetlenebb és eltökéltebb. A 2. sz. baba, Schuyler, szintén gyönyörű – ikrekről beszélünk – okos, nagylelkű, és mindig hajlandó megosztozni másokkal azon, amije van. Előfordul, hogy mások miatt jobban aggódik, mint maga miatt. Mindig az az érzésem, hogy van benne egy kis bűntudat, amiért olyan komisz kis lakótárs volt az anyaméhben. Aquinnah már megbocsátotta az ikerhúgának, hogy megpróbálta eltenni láb alól. Mi nem folytunk bele az ügybe – ez a kettejük dolga.

Bármilyen hatással volt is rám a Parkinson-kór Sam kisgyerekkorában, Aquinnah és Schuyler már ezt vette normálisnak. És valami igazán jó dolog történt a családunkkal, mert amikor eljött a döntés ideje, hogy legyen-e egy negyedik gyerekünk, egy pillanatig sem tétováztunk.

Máig fel tudom idézni a Tracyvel folytatott beszélgetésünket. Véget ért a lányok ötödik születésnapi bulija, a vendégek hazamentek. Tracyvel kimerülten szemléltük a romokat. Ő egy pohár bort szopogatott, én egy diétás kólát ittam, és egyszer csak rám hunyorított, és azt kérdezte: „Tudod, mire gondoltam?”

– Ha mindig pontosan tudnám, mire gondolsz, lényegesen könnyebb volna az életem – feleltem az igazságnak megfelelően.

Nevetett, és azt mondta:

– Olyan érzésem volt, mintha valaki még nem érkezett volna meg.

Körbemutattam a szobán.

– Hát… pedig most már vége a bulinak. És kifogytunk az útravaló édességcsomagokból is.

Tracy megvilágította, legalábbis nagyjából, mire gondol:

– A lakásunk nem olyan zajos, mint igazán lehetne.

Kimatekoztuk a dolgokat, és így érkezett meg Esmé.

Esmé számára a Parkinson nemcsak állandó résztvevője volt a családi létnek, de végigélte a Michael J. Fox Alapítvány indulását és felemelkedését, azt, ahogy a szervezet az orvosi kutatások egyre komolyabb hajtóerejévé vált. A nyilvános személyiségemet civil aktivistának tekinti, és félig nyugalmazott státuszom miatt az életében élénken részt vevő szülőt is jelentek számára.

Nála megfelelőbb személyt nem találhattunk volna a szélrózsa minden irányába szétszóródó egyetemista gyerekeink mellé, utolsóként itthon maradónak. Esmé egyik fantasztikus tulajdonsága, hogy a szelleme egyértelműen, kimutathatóan járt már itt a földön. Olyan beavatottan olvas és ír, és olyan értőn fordul a szövegek felé, hogy az korához képest párját ritkítja. És mégis szeret hozzánk fordulni tanácsért. Neki nem árulom el, de mindig valamiféle alázat fog el a társaságában. Hihetetlen könnyedséggel és tehetséggel fogad minden különöset és a bonyolultat, semmi sem tudja kizökkenteni a lelki nyugalmából; sem személy, sem hely, sem kellemetlen helyzet nem bátortalanítja el, és nem téríti el a célkitűzésétől. Úgy gondoltuk, Esmé majd a nővérei nyomdokaiba lépve ugyanabban a táborban tölti a nyári szünetet, ahol korábban a másik két lány. Ám a legkisebb gyerekünknek, nyolcévesen, megvoltak a saját elképzelései. A mogyoróallergiájára hivatkozva utasította el a nyári tábort, mert önálló netes kutakodásai során kiderítette, hogy ez a régi intézmény nem tudatos a mogyorófélék terén. Addig keresgélt, míg nem lelt olyan, allergiások számára szervezett táborokat, amelyekkel felvehettük a kapcsolatot, ezek közül is különösen eggyel: a kedvenc helyén, New Hampshire-ben lévő, Walt Whitmanről elnevezett létesítménnyel. Így esett, hogy ő inkább ott táborozott. Felteszem, Walt Whitmant egyfelől nagyra becsüli, mint költőt, másfelől mint optimistát. Íme, Esmé, dióhéjban.

Időutazók

Tracyvel az az elméletünk a gyerekeinkről, hogy mindük egy-egy időgép. Az életenergiájuk könyörtelen sebességgel taszigál minket előre az időben – megszületnek, iskolába mennek, barátokat szereznek, ünnepelnek, valós és általuk érzékelt kríziseken mennek keresztül, közösségi média, középiskola, egyetem… – míg végül mi ketten ott ülünk az üres házban, amelynek szobáit plüssmackók, könnyűzenei poszterek, a legkülönfélébb generációs játékrendszerek borítják el; meg olyan ruhák, amelyektől nem szabad megszabadulni, bár a gazdájuk már sosem fogja hordani őket; és lánycipők, amelyekért valamikor komoly harcok folytak, de mostanra megérettek a kidobásra. Nem tudom, mihez kezdjek az időmmel, míg a gyerekeket várom, hogy jöjjenek el látogatóba. Csak a feleségem lehet olyan bölcs, hogy rádöbbenjen, ez éppenséggel a kettőnk ideje; lelassíthatjuk és megtalálhatjuk a saját ritmusunkat.

Különös talán, de ezzel össze tudom vetni a Parkinsont; ez is olyan szempont, ahonnan szemlélve a betegség ajándék volt (habár olyan ajándék, amely folyton követelőzik).
Az az elszántság, amivel minden napot, minden másodpercet, minden mozdulatot megcélzok, és ami minden szándékomat átjárja, szó szerint is le tud lassítani egy csiga szintjére. És minden egyes ilyen másodpercet, minden ilyen percet megfontolok; minden egyes mozdulatommal kapcsolatban röviden elbeszélgetek magammal.

Én szabom az időmet. Nem az idő szab engem.

Üres fészek

Sam már elmúlt harminc éves. Fogalmam sincs, mikor és hogyan történhetett, de egyszer csak tökéletesen funkcionáló felnőtté változott.

A vele kapcsolatos munkámat lényegében elvégeztem. Mivel a nő, akibe beleszerettem – az anyja – magasabb rendű génekkel rendelkezik, beteljesítettem minden apa Darwin által meghatározott célját, és az anyjával együtt létrehoztam önmagam magasabb, okosabb, viccesebb és nálam jóképűbb verzióját.

Nem fejeztem be a középiskolát a ’79-es végzősökkel (a ’93-as levelezősökkel együtt érettségiztem), ezért nem tudtam, hogyan viszonyuljak a legidősebb gyerekemhez, amikor egyetemre ment. Semmilyen tapasztalatom nem volt, amit megoszthattam volna vele, és velős meglátásaim sem az ember osztálytársnőire vonatkozóan; csak olyan tanmesei tanulságok, amelyeket az alapján a néhány diákszövetségi buli alapján vontam le, amelyeken volt szerencsém részt venni az UCLA hallgatói körében, amikor fiatal éveimben Los Angelesben éltem, éhező kezdő színészként. (1. sz. szabály: Mindig tartsd számon, hány sört ittál!)
Az egész valószerűtlennek hatott; akárhányszor is kísértem el Samet különféle kampuszokra, akárhány felvételi nyomtatványt böngésztem végig, végül mégis sokkolóan hatott rám, amikor elköltözött. Sőt, érzéseimet talán leginkább az ingerültség szó írja le.

Sammel különleges kötelék van köztünk. Nemcsak a szokásos apa-fiú kapcsolat, és annál is mélyebb, mint ami általában is létezik a szülő és elsőszülöttje között. Mindig is összekötött minket a közös érdeklődési kör, meg a hasonló elképzelések: számunkra mi sem csodásabb, mint a vermonti és connecticuti erdőkben barangolni; mindketten rajongunk a rockzenéért Frank Zappától a Led Zeppelinen át Jay-Z-ig; no meg a témák széles spektrumán mozgó politizálásunk, amelyek alapján kiderült, hogy a fiam még nálam is baloldalibb beállítottságú.

És mindenekfelett mindketten nagyra értékeljük az abszurditást. (Hadd utaljak vissza rögtön a politikára és Frank Zappára.)

Sam volt mindig is az a srác, akivel a mindennapjaimat töltöttem, a haverom, az „életre-halálra” fogadott jó barátom.
És most elköltözött tőlünk. Tudtam én, hogy az egyetem miatt történik, de mégis hiányzott. Arra neveljük a gyerekeinket, hogy elmenjenek tanulni, és erre még van képük hozzá, hogy tényleg megtegyék. Néhány napra haza-hazalátogatnak, hazahozzák a szennyest, és több időt töltenek a régi, középiskolai barátaikkal, mint velünk. Mindez maga a kínszenvedés. Büszkék vagyunk, aggódunk értük, félünk, hogy nem fognak boldogulni nélkülünk… aztán magunkba roskadunk, amikor kiderül az ellenkezője. Fel kell ismernünk, amikor a gyerekeink elkezdik építeni a saját jövőjüket, hogy mi ekkor kezdünk szembesülni a saját mulandóságunkkal.

* * *

Bármennyire is szeretem a feleségemet meg a lányaimat, miután Sam átköltözött a nyugati partra, fuldokoltam az ösztrogén tengerében. Nagy szükségét éreztem, hogy nyárra szerezzek magamnak egy havert, és ekkor olvastam egy hirdetést a Chilmark élelmiszerbolt hirdetőtábláján Martha’s Vineyardon.

2

Kutyaévek

A „kutyamentő” kifejezésről két kép jut eszembe. Az egyik félig-meddig vicces – a kissé klisés bernáthegyi, ahogy kis brandys hordóval a nyakában a hófúvásban eltűnt kirándulók nyomát keresi az Alpokban. A másikban megfordulnak a szerepek – azokra a szívszakasztó fotókra gondolok, amelyeket például az ASPCA (Amerikai Társaság az Állatkínzás Megelőzéséért) hirdetésein lehet látni, Sarah McLachlannel, Eric McCormackkel, és azokkal a nagyszerű emberekkel, akik szó szerint kutyákat mentenek meg a fájdalom torkából és az elhanyagoltságból. Csodálom őket az elképesztően kemény munka miatt, amit végeznek. Ezzel összevetve, mindig érzek abban némi dicsekvést, amikor a „megmenteni” szóval egyszerű tisztességes tettet jelölnek: például azt, hogy valaki menhelyről fogad be egy kutyát, vagy egy elköltöző szomszéd helyett ad egy kutyának új otthont. Az ilyen lépés egyszerűen nem éri el a hősiesség szintjét. Hiszen ne feledjük: mi is kapunk érte valamit. Egy kutyát, egy barátot, egy bizalmast, és ami engem illet, egy újabb dolgot, amibe belebotolhatok jártomban-keltemben.

Katonatiszt gyereke lévén sohasem tarthattam kutyát. Nem mintha a katonai szolgálati szabályzat tiltaná a kutyatartást; csupán arról van szó, hogy rettentő gyakran költöztünk, és hogy egy régi alapigazság parafrázisával magyarázzam: „Ha a hadsereg azt akarná, hogy kutyát tarts, kiutaltak volna egyet neked”. Fiatal felnőttként, a magam lábára állva, újra kóboréletet éltem, mert gyakran utaztam ide-oda a tévés és mozifilmes forgatások miatt. Ám így is elmondhatom, hogy néhány kutya fontos szereplőjévé vált az életemnek. Ketten közülük különleges helyet foglalnak el a szívemben: az, akit nemrégiben ismertem meg, az otthonomtól nem messzire; a másikukkal évekkel ezelőtt keresztezték egymást az útjaink, a glóbusz túlfelén, Délkelet-Ázsiában.

1988 első felét jórészt Thaiföldön töltöttem, az A háború áldozatai forgatásán, ami kimerítő volt, és sokszor éreztem magamat magányosnak, még a filmkészítés káoszában is. Tracyvel addigra eljegyeztük egymást, ki volt tűzve az esküvőnk dátuma nem sokkal az Államokba való visszatérésem után, és a sejtjeimben is éreztem a hiányát. Egy áprilisi napon egy Phang Nga nevű faluban, Phuket szigetén megpillantottam egy családot, akik a tengerparton időztek. Kis testű, meghatározhatatlan fajtájú, fekete-fehér kutya szaladgált körülöttük piszkos, bozontos nyakán, pórázként, egy himbálózó rövid kötéllel. A család tagjai újra meg újra megpróbálták elhessegetni. Engem mindig is könnyedén levettek a lábamról a kiskutyák, a szó betű szerinti értelmében is, és átvitt értelemben, a „nagykutyák” esélytelen ellenpárjaként is. Leguggoltam, és odahívtam magamhoz. Olyan vidáman ugrándozva indult felém, mintha egész életünkben ismertük volna egymást – ami az életkorát tekintve nem jár messze az igazságtól. A sofőröm, Wanchai megpróbált meggyőzni róla, hogy a kiskutya nem babusgatásra való, hanem fontos proteinforrás, amiből zamatos levest lehet főzni. Wanchai valószínűleg mulatott magában rajtam, de látszott, hogy a család nem kötődik érzelmileg a kis állathoz, vagy mindenesetre nem szívesen fogadták a közelségét ebben a szalonképtelen, piszkos formájában. Egész nap engem kísérgetett, és eldöntöttem, hogy nem fogom otthagyni. Felajánlottam a családnak, hogy fizetek érte tíz amerikai dollárnak megfelelő thai bahtot, ők pedig elfogadták.

Hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy új barátomnak számos fertőzése és egyéb betegsége van. A következő szabadnapomon elvittem a szigeten rendelő állatorvoshoz. Miután féregtelenítette, kezelte a rühösségét, és beleszúrt egy sorozat védőoltást és egyéb injekciót, az állatorvos azt javasolta, hogy nevezzük Sanuknak, ami thai nyelven „békét” jelent, amit a szellemi és érzelmi jóakarat kifejezésére használnak. Tetszett a név. Sanuk egész tavasszal és nyáron velem maradt, egészen addig, míg véget nem ért a maratoni projekt, és el nem indultunk végre Thaiföldről haza.

Sajnos nem tehettem meg, hogy Sanukot alávetem a tilalmakkal és korlátozásokkal járó folyamatnak, és karanténnek, amivel jár, ha az ember egy állatot akar Ázsiából az Államokba költöztetni. A Phuketben lévő Amanpuri Resort hotelben, ahol a forgatás során a főhadiszállásom volt, élt két másik kutya is. A két kifejlett vadászeb a hoteltulajdonosé volt, és úgy tűrték maguk körül Sanukot, ahogy az ember ugribugri, fárasztó kisöccsét szokta. A kölyök nagyon boldog volt ott – és miért ne lett volna? Medence, pálmafák árnya, hozzá finom falatok a konyháról. Megkerestem a menedzsert, aki nagyvonalúan beleegyezett, hogy befogadják Sanukot. Az Államokba visszatérve összeházasodtunk Tracyvel, és azóta is szoktam gondolni időnként a kis fekete-fehér jószágra. Tracy is imádta volna.

Néhány évvel később egy barátom megemlítette, hogy nemrégiben tért vissza Thaiföldről, és az Amanpuriban szállt meg.

– Találkoztam a kutyáddal is – közölte.

– A kutyámmal? Egy kis testű, fekete-fehér keverék, aki a Sanuk névre hallgat? Na, és jól van?

– Abszolúte – felelte a barátom. – Boldognak látszik. De már nem Sanuknak hívják. Időközben nyilvánvalóan átkeresztelték.

– Mi az új neve?

– Michael J. Fox.

Gyengéd óriás

Gus valahol délen, egy menhelyen született. Az alom átkerült egy másik menhelyre New Englandbe, ahol egy nagyon kedves coloradói hölgy örökbe fogadta az egyik kant, és elvitte a család nyaralójába, Martha’s Vineyardba. Hamarosan rá kellett döbbennie azonban, hogy allergiás a kutyaszőrre. Különös, szerencsés véletlenek sorozata folytán találkoztunk össze Gusszal, és végül hazahoztam magammal. Talán vannak, akik erre is azt mondanák, megmentettem, de én nem így gondolok erre. Egyáltalán nem mentettem meg. Ha már valaki valakit megmentett, hát ő engem, de amilyen szerény, sohasem követelne magának elismerést érte. Fogalmazzunk úgy, hogy megtaláltuk egymást. Gus szerencséjére, és az én szerencsémre.

Martha’s Vineyardon a Chilmarkban vásárolhat az ember magának egy szelet pizzát, vagy egy csésze kávét, és letelepedhet a teraszon. A szezon bármelyik napján tanulmányozhatjuk itt a várost megszállva tartó turistahordák keresztmetszetét, akik itt gyűlnek össze vásárolni, enni valamit, vagy épp csevegni egy kicsit, és előfordulhat, hogy egyet-kettőt megpillant az ember a szigeten tartózkodó hírességek közül is. Könnyen lehet, hogy az a férfi, akinek a kezén keresztülnyúlsz az italospultnál, egy szívószálért, éppenséggel Jake Gyllenhaal vagy James Taylor, netán Larry David – habár ő biztosan nagyot csapna a kezedre, hogy félrelökje. A menők egyértelműen itt múlatják az idejüket. Én inkább kerülöm (nem annyira az üzletet, csak a találkozási pontot).

A barátom, Clark Gregg, a felesége, Jennifer Gray és a lányuk, Stella is velünk vakációzott. A golfozásból hazafelé Clarknak eszébe jutott, miért nem ugrunk be a Chilmarkba egy jeges kávéra. Felnyögtem. Nem voltam abban a hangulatban, hogy örömmel töltött volna el a kilátás, hogy belefuthatok Alan Dershowitzba, aki épp az alattvalóival udvaroltat magának, ám a szikkasztóan forró délutánban nagy csáberővel bírt. Betértünk, megvettük a kávénkat, és kiléptünk a teraszra. Az üzlet viharvert, zsindelycseréppel fedett falára táblát tettek ki, amire az emberek hirdetéseket tűzhetnek ki; bébiszitterkedés, gitárleckék, kerti munkák, koncertplakátok és közösségi események. A zűrzavarból egy kép vonta magára a tekintetemet: egy örökbefogadásra váró kölyökkutya. A hirdetésben az állt, hogy három hónapos, fekete-fehér színű, dán dog-labrador keverék, akit „Astro” névre kereszteltek, a Jetson család rajzfilmsorozatban szereplő kutya után. Egy szót sem szóltam, és a telefonszámot sem jegyeztem fel, de Astro ott maradt az agyamban.

Aznap este, vacsora közben Tracy így szólt hozzám:

– Képzeld, láttam valami érdekeset ma, biciklizés közben! Megálltam a Chilmarknál, és a hirdetőtáblára ki volt téve…

– Egy kutya? Astro? – vágtam közbe.

Tracy letette a villáját.

– Igen. Astro, a kutya. Honnan tudtad?

– Tehát te is komolyan láttad? – kérdeztem. – Meg fogjuk nézni azt a kutyát! – Aztán hozzátettem: – Remélem, még nem szokta meg nagyon az Astro nevet…

A négylábú fiam

Gusszal (szül. Astro) az élet rádöbbenések szüntelen sorozata.

2008 késő nyara. Egészen addig nem tűnik fel, míg Sam el nem költözik, és Gus meg nem érkezik, hogy fokozatosan hová redukálódott az életem testi oldala. Többé már nem tudok biztonságosan, megbízhatóan futni; mindig kétesélyes, ha ugrálni próbálok; a golfpályán pedig bosszantó veszedelemnek számítok. Sétálni viszont napokon át, megállás nélkül tudnék. Mire Sam felnőtt, elhagytunk az életünkből minden tevékenységet, ami nagyobb fizikai jelenlétet kíván, mint a sétálás, biciklizés vagy az, ha belecsobbanunk a medencébe. Ez utóbbi az egyetlen dolog, amire Gus, furcsa módon, nem hajlandó. Kinézetre bármennyire is retriever, a víziszonya inkább vadászkutyára vall: alapvetően lusta, de játékból bármire hajlandó, kivéve azt, hogy a medence közelébe merészkedjen.

A tengerpartra is hasonlóan negatívan reagál. Akárhányszor Tracy, én vagy valamelyik gyerek eltűnik a habokban, nyugtalanná válik, és izgatottsága gyakori pszichotikus kitörésekben nyilvánul meg. Iszonyatosan várja, hogy az illető előbukkanjon a vízből, ide-oda járkálva mély nyomokat hagy a parti homokban, mély hangú, halk vakkantásokat hallatva keresi, jön-e végre segítség. (Valaki! Valaki?)
De annyira nem aggódik, hogy ő maga bemerészkedjen. Amikor végül visszatérünk a part homokjára, letesszük a törölközőnket, és újra meg újra a lelkére beszélünk. (Mondtam, hogy nem mentőeb.)

Miután visszatérünk a nagyvárosba, korán kezdődnek a napjaink: reggel fél hétkor a Central Parkban sétálunk. Ilyenkor még árnyas a hely, aztán keleten felemelkedik a napkorong a horizont fölé, és mi tartunk egy őrjáratot
a víztározó körül futó lovas ösvényen. Amikor elérjük az erőműnél a kanyart, az ösvény kiegyenesedik. Ekkortájt szoktak megtalálni minket az első napsugarak, mi pedig felgyorsítjuk a lépteinket. Azokon a napokon, amikor nem tudok elmenni Gusszal a parkba, a feladatot – bár én nem szívesen hívom annak – egy kutyasétáltatónak adom át. Úgy tűnik, a környékünkön lakó kutyasétáltatók mind ugyanannak a cégnek dolgoznak, és mintha mindenhol ott lennének. Nemigen van olyan sétánk a parkban, amikor ne botlanánk bele olyan kutyába, akit Gus ismer, és ez minden alkalommal jó öt-tíz percnyi szaglászással, farokcsóválással és megjátszott agresszióval jár, miközben a kutyasétáltató nekem mesél a középiskolájáról.

Nincs, ami egy kutyás emberre, de akár egyszerűen mondhatjuk, hogy ami érző szívű emberre nagyobb hatást tenne, mint egy kutyakölyök lelkesedése. Egyszerre energizál és csigáz el bárkit. De Gus is le tud ereszteni kissé, ilyenkor a West Side-on szeret pihenni. Teszünk egy kerülőt a Great Lawn füvén, aztán letelepedünk egy padra, hogy Gus fogadni tudja a csodálóit. Mindenki imádja.

Tracy néha megjegyzi:

– Ugye, tudod, hogy nem a kutya miatt állnak meg az emberek? Neked akarnak jó napot kívánni!

– Nem, nem jól látod. Én láthatatlan vagyok. Csak egy húszkilós, négyhónapos, fekete-fehér, csupafül, csupanyelv, csupa-csupa láb kutyakölyköt látnak, és azonnal beleszeretnek.

Miután Gus elegendő ideig sütkérezett a csodálatban, lépteinket a Central Park West felé irányítjuk, majd a Nyolcvanegyediken, a Természettudományi Múzeum északi végénél, a Bull Moose kutyafuttatóhoz jutunk. A hely kész őrültekháza. Rengeteg kutya, rengeteg fajtából, hozzájuk számos, kedvencét agyonféltő gazdi, akiknek előre át kellett volna gondolniuk, hogy az, ha Tündibündit elhozzák egy kutyaparkba, óhatatlanul azzal a következménnyel jár majd, hogy a kutya más kutyákkal is találkozni fog. Gus, nem önhibájából, hanem a természet által elrendelve, őrületsokszorozó tulajdonságokkal rendelkezik. Nagy energiája és kedélyes ismerkedőkedve folyamatosan újabb és újabb társasági interakciókra sarkallja, legyen a kiszemeltje négy- vagy kétlábú. Ez az a hely, ahol bölcsen kell felhasználnom a zsebemben titokban megbújó májas jutalomfalatokat; annak érdekében, hogy innen valaha kijussunk, mindig megvesztegetéshez kell folyamodnom. Rendszerint egy-két schnauzer is jelentkezik, részt követelve a felkínált nyalánkságból. Őket elhessegetem, a pórázt felvarázsolom Gus vaskos, izmos nyakára. és elindulhatunk kelet felé.

Gusszal rutinszerű időpontokban és bejáratott utakon közlekedünk, a városban is, meg Long Islanden, a környékünkön is. Egy év sem telik bele, és húszkilósról félmázsásra nő. Egy centit sem kell lehajolnom, ha meg akarom vakarászni a füle tövét, vagy azt a pontot a két szeme között, amit ő maga nem ér el. Ha abbahagyom, kitartóan lökdösni kezdi a fejével a kezemet. Most már olyan hatalmas, hogy a szomszédságunkban lakók, a nagyvárosban és vidéken is, rendszeresen megjegyzéseket tesznek a kis emberre, aki lovat sétáltat. Ha annyi száraz, májas jutalomfalat lenne a birtokomban, ahányszor hallottam már, „Miért nem nyergeli fel a jószágot?”…

A kutyatulajdonosok biztosan felismerik a kapcsolat jellegét. Ez már túl van a gazdi-házikedvenc viszonyon; ez fajok közötti szövetség. Valahol egyszer olvastam, és ezt immár a gyakorlat is ékesen bebizonyította, ha több mint harminc másodpercig képes egy ember és egy állat – különös tekintettel a kutyákra – fenntartani a szemkontaktust, akkor határozottan létezik valamilyen különleges kapocs köztük. Nem akarok megrémiszteni senkit de Gusszal perceken át képesek vagyunk egymás szemébe meredni. Mintha valamilyen instrukciókra várna tőlem. És a nevetséges szóbeli utasításaimat is készséggel teljesíti. „Gus!”, szólítom meg, „Menj, hozd ide a takarót!” Erre odahozza a barnát, mire én ezt kérem, „Ne ezt, hanem a pirosat!” Ő pedig megteszi, odahozza a megfelelő színűt.

A Volt egyszer egy… Hollywood-ban, az egyik legkedvesebb filmemben, amit az egyik kedvenc rendezőm készített, van egy jelenet, amelyben Brad Pitt hazaérkezik a bullterrierjéhez, és miközben kinyitja és előkészíti a kutyakonzervet, tanítgatja az ebet. Nem az fogott meg legjobban, amit konkrétan mond a négylábú lakótársának közben; sokkal inkább az, hogy a jelenet elismeri a kettejük kapcsolatát, és a köztük lévő bensőségességet és kölcsönös tiszteletet. Vigyázat, spoiler! Végül Brad hősies bullterrierje érkezik a gazdája megmentésére, és megváltoztatja a történelmet.

Valamikor muszáj lesz megmutatnom azt a jelenetet Gusnak is.

Mindezzel nem azt akarom mondani, hogy a kutyával való barátságom bármilyen módon pótolná a fiam és a köztem lévő kapcsolatot. Nyilvánvalóan nem lehet a kettőt egymáshoz hasonlítani. De a fájdalom, amit Sam elköltözésekor éreztem, sokat enyhült annak a vadonatúj szerepnek köszönhetően, amit a dán dog (jellegű) keverékemmel játszunk. Mozgásban tart, állandó jelenlétre sarkall, és ami még legalább ugyanilyen fontos, teljes őszinteséget kíván meg tőlem.

3

Második felvonás

Megmondom, hogyan látom magamat színészként: meg tudok formálni bármilyen emberi lényt, és egy-két állatot is, feltéve, hogy a karakter Parkinson-kóros. A Kerge város című sorozatban szereplő Michael Flahertynek nincs Parkinson-betegsége; ezért a második évad végére nehéz volt hihetően eljátszani, hogy nincsenek testi korlátai. Egyre jobban aggasztott, hogy a nézőket megzavarják a szándékolatlan mozgásaim, ha nem tudnak a betegségemről, az pedig, ha tudnak, elidegeníti őket, (Vajon akkor is viccesnek találnak, ha tisztában vannak vele, hogy parkinsonos vagyok?), ezért 1998-ban végül úgy döntöttem, nyilvánosságra hozom az állapotomat. Ami azt illeti, a rajongók elfogadóan viszonyultak a hírhez, és támogattak. De 2000-ben, rengeteg tanakodás után, elhatároztam, hogy visszavonulok: nem játszom tovább a műsorban, és a showbizniszből is kivonom magamat. Negyvenéves koromra annyira
előrehaladtak a tüneteim, hogy úgy tűnt, a pályafutásomnak vége.

Visszatekintve, talán elhamarkodtam a döntést. A helyzetemben váratlan pozitív fejlemények jelentkeztek. Míg a Kerge város utolsó évadját úgy vettük fel, hogy remegtem, és időről időre akaratlan mozgások törtek rám, a következő évek során a vállalt munkanélküliségem segített, hogy a Parkinson némelyik súlyosabb tünete enyhüljön. Találtam egy mozgászavar-szakértőt, dr. Susan Bressmant, aki teljesen átalakította a gyógyszeres Parkinson-kezelésemet. Ezen kívül nagy hangsúlyt fektetett a fizikális terápiára, a megfelelő étrendre és az edzettségre. Ez az időszak új energiával töltött fel, sokkal kevesebb stressz ért, és lehetőséget adott rá, hogy egy kicsit jobban megértsem a betegségemet.

A Fox Alapítvánnyal kapcsolatos feladatok azalatt az idő alatt alkotó jellegű elfoglaltságot jelentettek, és a feleségemmel természetesen igencsak dinamikus volt a családi életünk négy iskoláskorú gyerekünk körében. Ahogy mondani szokás, olyan boldog voltam, mint a kagyló magas vízálláskor. De ki akar valójában kagyló lenni? Úgy éreztem, túl sok énidőm marad. Szerettem volna belebújni valaki más bőrébe, legalább néhány órára. Két év visszavonultság után egyre kivitelezhetőbbnek tűnt, hogy színészi munkát vállaljak – sőt talán szükségessé is.

Mintha olvasott volna a fejemben, egy nap felhívott az egyik jó barátom, Bill Lawrence, a Kerge város társalkotója. Egy új műsort készítenek, mondta, a címe: Dokik, amelynek cselekménye egy rosszul működő kórházban játszódik.
A hisztérikus szereplőgárdát Zach Braff vezeti. Billy aziránt érdeklődött, hogy hajlandó lennék-e néhány epizódon keresztül vendégszerepet vállalni a sorozatban. Azonnal érdekesnek találtam a felkérést, bár néhány dolog aggasztott. Muszáj volt figyelmeztetnem Billyt.

– Tudod, mennyire utálok díváskodni, de a forgatásra kénytelen volnék magammal cipelni néhány kellemetlen súlyt. A díva „poggyásza” alatt minimum két nagy kerekesbőröndöt, egy óriási kalapdobozt meg néhány tömött ruhazsákot kell ám érteni!

– És fogadok, hogy egy övtáska is van még hozzá – tette hozzá Billy. – Mire van szükséged? Hosszabb szünetekre? Későbbi kezdetre?

– Ezek, igen, és még sok egyéb – feleltem.

Érdekes lehetőség volt. Billy egy dr. Kevin Casey nevű karaktert képzelt el: az excentrikus agysebészt, aki különféle kényszeres tüneteket produkál. Úgy írták meg a szerepet, hogy a doktornál minden klasszikus viselkedésforma megfigyelhető legyen – kézmosási kényszer, lámpakapcsolgatás, hümmögés, folytonos krákogás, és a többi, de én nem ezekre akartam fókuszálni. Az én szememben ezek nem reprezentálták a teljes személyt. Meg akartam találni Kevin igazságát. Nem az az izgalmas, amit a karakter kifelé mutat, hanem az, amit rejteget.

Nem kellett túl mélyre ásnom, hogy megtaláljam az első kapcsolódási pontot Dr. Kevin Casey és köztem. Ugyanabban a cipőben jártunk.

J. D. A FERTŐTLENÍTŐBEN TALÁLJA DR. CASEY-T, KÉZMOSÁS KÖZBEN.

J. D.

(határozottan)

Kevin, beszélnünk kell egymással, mégpedig ebben a pillanatban.

MEGSZAKÍTJA CASEY ALAPOS KÉZMOSÁSÁT, AKI A KÖNYÖKÉVEL ZÁRJA EL A CSAPOT, ÉS J.D. FELÉ FORDUL.

DR. CASEY

A fenébe!

J. D.

(hirtelen alábbhagy a harciassága)

Később is jó.

DR. CASEY

Az elmúlt napokat azzal töltöttem, hogy megismerkedtem egy csomó új emberrel, és megpróbáltam hozzászokni az új helyhez. Feszült vagyok és kimerült, másra sem vágyom, csak arra, hogy hazaérjek. De íme, a poén. Bár már két órája vége az utolsó műtétemnek, nem tudom abbahagyni ezt a rohadt kézmosást!

CASEY FRUSZTRÁLTAN ORDÍT, ÉS ÁTDOBJA A SZAPPANT A HELYISÉG TÚLSÓ SARKÁBA.

J. D.

Sajnálom.

DR. CASEY

Nem, én sajnálom. Elnézést. Gyenge pillanat volt. Ezt nem kellett volna látnia senkinek.

CASEY LEGYŐZÖTTNEK LÁTSZIK.

Lemosom a szappant. Valószínűleg több ezerszer. Mindenkinek megvan a maga baja, J. D. És én nem leszek olyan, aki mások vállára pakolja át a terhet. Na, mit akart?

J. D.

Semmit.

J. D. DR. CASEY ARCÁT TANULMÁNYOZZA. A JELENET MONTÁZSSZERŰEN SZÉTTÖREDEZIK: DR. CASEY VÉGIGMEGY A NAPVÉGI RITUÁLÉKON. KÍSÉRŐZENE: COLDPLAY, „EVERYTHING’S NOT LOST”

J. D.

(belső narráció)

Szerintem az, ha felismeri a saját problémáit, a harc felét jelenti. Ám  az sem ördögtől való, ha körbenéz, és megfigyeli, másoknak mivel kell megküzdeniük.

* * *

A Dokikban vállalt két epizód felfogható valamiféle vizsgának, amelyen, szerény véleményem szerint, átmentem. Olyan karaktert láthattak a nézők, aki obszesszív-kompulzív zavara miatt végez kényszercselekvéseket, nem egy parkinsonos beteget.

Felfedeztem, hogy képes vagyok rá, hogy kevésbé koncentráljak a külsőségekre, és felhagyjak azzal, hogy a tüneteimet próbálom elrejteni. Ez nagy megkönnyebbülést jelentett a Kerge város forgatásán tapasztaltakhoz képest, amikor azért várattam az élő közönséget, mert az öltözőmben járkáltam fel-alá, ököllel ütlegeltem a saját karomat, hiábavaló próbálkozásként, hátha ezzel sikerül elmulasztani a remegést. A Dokikban, ahelyett, hogy el akartam volna nyomni, magammal vittem a jelenetbe a Parkinsont is.

Szabadon koncentrálhattam arra, amit minden színésznek, legyen ép testű vagy sem, céljául kell kitűznie: egy másik emberi lény belső életének feltárására és ábrázolására. Azáltal, hogy a hangsúlyt a karakter sebezhető pontjaira helyeztem, és nem a sajátjaimra, a Parkinson lényegében eltűnhetett, és átalakult azzá, amivel az általam alakított figurának kell nap mint nap megküzdenie. Az, hogy képtelen vagyok nyugodtan tartani a kezemet, visszatükröződött abban, hogy dr. Casey nem tudta abbahagyni a kézmosást. Ami a kényszeres vokális ismétléseket illeti, ezekhez is a saját tapasztalataimból tudtam megtalálni a mintázatot. Lelassult járásom átalakult dr. Casey habozásává, amikor új környezetbe kerül. Mindez arról szólt, kicsoda ő, és nem arról, milyen betegsége van.

Mi több, nem arról, ami nekem van.

Máris úgy éreztem, szélesebb spektrumot ölelnek fel a jövőbeli lehetőségeim. Hirtelen újra munkára fogható voltam. Ahelyett, hogy hagytam volna, hogy a bántalmaim elvegyék tőlem annak lehetőségét, hogy dolgozhassak, új tervet kovácsoltam magamnak: hogyan lehetek olyan foglalkoztatott színész, aki szokatlan testi tüneteivel együtt dolgozik. Mintha szereplőtársam lenne: hagyom, hogy a Parkinson is kapjon egy kis szerepet, és bevonom a családi vállalkozásba.