Egy karácsonyi házassági alku

MISS REMINGTON’S STEELY RESOLVE

NEM MEGFELELŐ UDVARLÓK

NOVELLA KETTŐ

EBONY OATEN

Tartalomjegyzék

Fejezet 1

Fejezet 2

Fejezet 3

Fejezet 4

Fejezet 5

Fejezet 6

Fejezet 7

Fejezet 8

Fejezet 9

Ebony Oatenről

Szerzői jog

© Ebony Oaten

Minden jog fenntartva.

A könyv egyetlen része sem sokszorosítható semmilyen formában, sem elektronikus, sem mechanikus eszközzel — ideértve az információtároló és -visszakereső rendszereket is — a szerző írásos engedélye nélkül, kivéve könyvkritikában felhasznált rövid idézetek esetén.

PO Box 2160

Rangeview 3132

Victoria, Ausztrália

Az őrgróf és az őrgrófné walesi elnevezése helyesen Ardalydd és Ardalyddes, én azonban az olvasó kényelme érdekében fonetikus alakban, Ardalith és Ardalithes formában írtam őket.

Egy karácsonyi házassági alku

Ő vezette London legbefolyásosabb házasságszervező irodáját — miközben maga gondosan kerülte a házasságot. Aztán egy makacs walesi márki betoppan, és mindent fenyeget, amit eddig felépített.

Amelia Remington nem olyan, mint a többi komorna. Míg özvegy nénje elfogadja a dicséreteket és a jutalmakat, addig Amelia olvassa az összes levelet, elemzi a párokat, és némán irányítja az egész Regency-kori London legexkluzívabb házasságpia-cát . A titka a legnagyobb fegyvere — és egyben a legsebezhetőbb pontja is. Ha csak egyet is suttognak arról, hogy egy fiatal, hajadon lány áll az ügyek mögött, az egész birodalma egyetlen éjszaka alatt összeomlik.

A David Rosstrevor nevű, lenyűgözően jóképű, Caernarfonshire márki váratlanul érkezik — és elképesztően siet : menyasszonyt kell találnia, mielőtt lecsökkenne a dagály. Amelia azonnal tudja, ki a tökéletes jelölt. Amit viszont nem tud, az az, hogyan állítsa meg azt a férfit, aki egyből átlát a szépen összerakott álarcán. Már átnézte a leveleit, átlátott a nénje színjátékán, és határozottan közölte: csak őt akarja . Minél inkább próbálja másik nő felé terelni, ő annál makacsabb lesz. És minél tovább marad Londonban, annál nagyobb az esély rá, hogy kideríti a titkát — és a teljes társaság előtt megszégyeníti.

Vajon képes lesz Amelia kijátszani azt a márkit, akit lehetetlen irányítani — mielőtt a legóvatosabban őrzött titka elpusztítja az egyetlen szabadságot, amit valaha is ismert?

Fejezet 1

London, 1815. december

A fiatal hölgy, Waverley kisasszony némán babrált a ridiküljével, miközben az édesanyja, Waverley asszony, a Pembroke Square-i Waverleyk közül, a lánya számtalan erényét zengte. „Gyönyörűen énekel, de csak a család és a barátok szűk körében, nyilvánosan soha. Kerüli a késő estébe nyúló összejöveteleket. Kizárólag a legillendőbb olvasmányokat veszi kézbe, és soha nem hunyorog a lap fölé. Igazán a kézimunkában tűnik ki. Kiváló feleség válik majd belőle egy vikomthoz vagy grófhoz. Úgy vélem, ha meghosszabbítjuk a tagságunkat, a szükséges bemutatásokra a következő bálon sor kerül?”

Az özvegy Lamb asszony teát töltött, miközben hallgatta. Időnként bólintott, de semmi elutasítót nem mondott. Meg megerősítőt sem, így Waverley asszony sietve kitöltötte a beállt csendet, és tovább áradozott csodálatos, hibátlan lányáról, mintha a fiatal hölgy nem épp ugyanabban a szobában ülne.

Amelia Remington csendben ült a nagynénje, Lamb néni mellett. Kézimunkával a kezében azért volt jelen, hogy lássák, de ne hallják. Ez pompás helyzet volt, mert így Amelia teljes büntetlenséggel fülelhetett. A társalgás sosem terelődött őrá, és a véleményét sem kérték.

Legalábbis amíg a Waverley hölgyek jelen voltak. Később majd beszél a nagynénjével, Amelia pedig előveszi a könyvét, és fellapozza, ki volna a legalkalmasabb pár ehhez a mintakönyvbe illő, csöndes teremtéshez.

Vajon a lány egyáltalán megszólalt valaha?

Amelia öltött egyet, aztán megjegyzett magának még egy morzsányi információt, amelyet Waverley asszonytól szerzett, későbbre. Öltés és raktározás, raktározás és öltés.

„Természetesen” – szólalt meg végre Lamb néni, talán tíz perc után először. „Igen kellemes közeg a házasságközvetítéshez, és messze felülmúl minden egyebet. A rendszerünk már igen sok boldog házasságot eredményezett. Az ügyeket a komornyikunk, Simmonds intézi, úgyhogy legyen szíves nála befizetni a szükséges összeget.”

Lamb néni sohasem vett át pénzt közvetlenül senkitől. Az nem lett volna illendő.

„Igen” – értett egyet Waverley asszony. „Küldök majd egy futárt a pénzzel. Megvannak a belépők, hogy megtervezhessük, mely eseményeken vegyünk részt?”

Amelia majdnem elejtette a tűt e hallatán. Jó ég, ez az anya egyenesen a tárgyra tért: még távozás előtt meg akarta kapni a belépőket, anélkül hogy egy fillért is fizetne.

Amelia a cérnát a tű köré tekerte, majd átbökte az anyagot, hogy franciacsomót készítsen, közben pedig azon tűnődött, vajon Waverley kisasszonynak van-e említésre méltó hozománya.

Mert az egész látogatás alatt feltűnően egy szó sem esett a hozományról.

Lamb néni a kezébe köhögött, majd csengetett egy szolgálóért. A lány tálcával érkezett, és leszedte az üres csészéket meg a teáskannát. Ez a találkozó véget ért.

„A belépőket nem hordom magamnál – kezdte Lamb néni –, amint bizonyára megérti, így senki sem vádolhat azzal, hogy kivételezek bármelyik fiatal hölggyel, aki férjet keres, sem bármelyik a sok-sok alkalmas és előkelő úriember közül, akik ellátogatnak az összejöveteleimre. A pénz kezelése nem asszonyi feladat, szerencsére mentesülünk az efféle dolgoktól.”

Az öltések sehogy sem akartak a helyükre simulni, miközben Amelia dühös összpontosítással a hímzőrámába fogott anyagra meredt, és azért imádkozott, nehogy kitörjön belőle a nevetés attól a körmönfont tánctól, amelyet a nők a szolgáltatásaik kifizetésének témája körül táncoltak. Amelia Remingtonnak a legcsekélyebb kétsége sem volt afelől, hogy ha Lamb néni most odaadná a Waverleyknek a belépőket, a pénz soha nem érkezne meg.

Simmonds, a komornyikjuk, már számtalanszor bizonyította a rátermettségét, tökéletes embernek bizonyulva a vállalkozás pénzügyi oldalához. Valóságos művészetig fejlesztette, miként nyissa ki a főkönyvet, és miként írja be valakinek a nevét, miközben az illető még éppen a fizetésen habozik. Mihelyt a nevük tintával felkerült a lapra, ritkán hátráltak ki az ügyletből, nehogy valaki más meglássa a nevüket áthúzva abban a fölöttébb jól olvasható főkönyvben.

Bármi legyen is a helyzetük, Amelia világosan megmondta Simmondsnak: aki nem fizet, az nem kap belépőt. Az áldott ember betű szerint követte az utasítást. Végtére is az ő érdeke is azt kívánta, hogy ez a vállalkozás sikeres és diszkrét maradjon, és hogy Amelia szerepe a háttérben maradjon. Igen, kissé nyerészkedő dolog volt a szolgáltatás előtt elkérni a pénzt, de hát a házassági piac sem éppen önzetlen.

Tizenöt perccel később az idősebb és ifjabb Waverley távozott a Lamb House-ból, Amelia és Lamb néni pedig továbbra sem tudták, fizettek-e vagy sem. Megnézhették volna a főkönyvet és a megmaradt belépőket, de biztosak voltak benne, hogy Simmonds elintézte.

Lamb néni csengetett a szobalánynak, aki még azelőtt belépett, hogy a csengés egészen elhalt volna.

„Az unokahúgomnak még teát, nekem pedig brandyt hozzon."

A szobalány meghajolt, és máris sietett teljesíteni a kérést.

„Megkérdezhetem, mi az a szörnyű dolog, ami Miss Waverley-vel beszélgetve egyszer sem került szóba?"

„Nem szükséges.” Lamb néni helyet foglalt az ablak mellett. „A lánynak nincs hozománya, ebben biztos vagyok. „Az egyetlen esélye arra, hogy férjhez menjen, ha helyzetbe hoz valami főnemest.” Ha efféle dolog elkezdene történni a báljainkon, a híre gyorsabban terjedne, mint a futótűz, és nyakig lennénk a bajban.”

„Az utcára kerülnénk” – helyeselt Amelia.

„Annál is rosszabb.” Lamb néni Amelia felé fordult. „Akkor neked kell férjhez menned!"

Mindketten felnevettek, Amelia pedig derűsen hozzátette:

„Csak azt ne!”

A szobalány visszatért a kért frissítőkkel. Amelia félretette a hímzését, és átvette a teát. Lamb néni belekortyolt a brandybe, és hangos sóhajjal dőlt hátra. Csak ketten voltak itt, magukban, és mind a ketten kuncogni kezdtek. Amelia odament az írószekrényhez, kihúzott egy fiókot, és elővett néhány összegöngyölt lapokat amelyeket szalag fogott össze. Aztán elővette a család agyonforgatott Debrett’s-példányát, és fellapozta.

Lamb néni megint ivott egy korty brandyt, aztán kijelentette:

„Fogadok egy szép új kék szalagba a kalapodhoz, hogy nincs Waverley bároneti cím.”

„Igaza van, nagynéni, nincs Waverley báronet. Még ilyen nevű pembroke-i ágat sem találok.”

„Tudtam én.”

Amelia becsukta a könyvet, amely oly nélkülözhetetlen volt a vállalkozásukhoz. „Kár azonban, mert ez azt jelenti, hogy a következő bálon továbbra is megbillen az egyensúly. Húsz hölgyre huszonnégy úr jut.”

Lamb néni újabb korty brandy után összecsapta az ajkát. „Te is beszállhatnál.”

Amelia megrázta a fejét. „Ez a brandy meglazította a nyelvét, nagynéni. Semmi a világon nem venne rá, hogy magam is részt vegyek egy ilyen bálon, mert én soha nem megyek férjhez.”

„Még kénytelen leszel rá, hogy kiegyenlítsd a számokat.”

„Ha rajtam múlik, nem.”

„Ugyan már, előbb-utóbb csak férjhez mész, nem?”

„Nem megyek. Nem fogom tétlenül nézni, hogy a férjem valami förtelmes betegséget szedjen össze a kontinensen, és az siessen a halálomba, arról nem is beszélve, hogy gyermekágyban haljak meg, miközben kétségbeesetten próbálok örököst szülni neki.”

Lamb néni letette a brandyt a kis asztalára, felállt, és kitárta a karját ölelésre. „Drága kislányom, még mindig gyászolom az édesanyádat, ahogy bizonyára te is. A házas férfiak is könnyen meghalhatnak.”

A nagynénje özvegységére való emlékeztetés súlyosan nehezedett Ameliára. Lamb néni csak huszonhárom évesen ment férjhez, és alig voltak házasok, amikor a férjét elszólította a haditengerészet. Amikor végül Londonban megérkezett hozzá a hír a férje hősi haláláról, elővett egy atlaszt, hogy megkeresse az Adriai-tengert, és lássa, hol nyugszik a férje. Nem, oda nem utazhatott csak úgy el, hogy virágot vigyen a férje vízi sírjára. Hónapokig tartó út lett volna. Akár a világ túlsó felén is lehetett volna. Mindez négy éve történt, és Lamb néni kijelentette, hogy többé nem megy férjhez. Amelia felől azonban nem szűnt meg reménykedni.

Amelia elővette az összegöngyölt belépőket, és szétterítette őket a padlón, majd a neveket rendezgetve házasságközvetítőt játszott. A lényeg az volt, hogy az emberek személyiségét éppúgy összeillessze, mint a vagyonukat. És a törekvéseiket is. Meg a testmagasságukat. A vékony, nyápic lordokat igazából bárki mellé oda lehetett ültetni, és az alkotmányuk valószínűleg csak javulna a házasság után. De a karcsú, légies fiatal nők, akiket egy széllökés is elsodorhatott volna, nem érnék meg az első házassági évfordulójukat egy tuskó mellett. Rossz kezekben a házasságközvetítés tönkretehetett életeket, Amelia azonban eltökélte, hogy az ő kezei közt senki sem fog szenvedni.

Ahogy ide-oda tologatta a lapokat, képzeletben egy vacsoraasztal köré ültette őket. Hogy kit hová ültetett, annak óriási következményei lehettek az életük további alakulására. A felelősség súlyosan nehezedett rá. Kinyílt a szobájuk ajtaja.

Mi? Nem vártak senki mást. Lamb néni felegyenesedett. Simmonds meghajolt, és bejelentette az új látogatót.