Grace Draven: Eidolon

Copyright © 2016 by Grace Draven

Hungarian Translation © Bosnyák Edit

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Grace Draven: Eidolon

Fordította: Bosnyák Edit

ISBN: 978-615-650-740-2 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Szerkesztő: Tegyi Tímea

Korrektor: Kótai Kata

Tördelés: Anassa

Műfaj: new adult, romantikus, fantasy

Az apámnak, D. W. Walkernek.

Szeretlek, apa.

Szerkesztőimnek, Lora Gatwaynek és Mel Sandersnek: megint megmentettetek saját magamtól.

Rettenthetetlen bétaolvasómnak, Jeffe Kennedynek: a bort én fizetem, szépségem.

Köszönöm nektek.

ELŐHANG

Amikor Kirgipa beleegyezett a megtisztelő feladatba, hogy a trónörökös legkisebb lányának a pótdajkája lesz, arra nem számított, hogy napokon keresztül nem alszik majd, és száműzik a palota legtávolabbi sarkába. A karjában fekvő csecsemő a vállát simogatta az orrával, és úgy morgott, mint egy borz. Az apró ujjacskái Kirgipa ingének ujját markolászták, keskeny, fekete körmei mintákat rajzoltak az anyagba. Kirgipa a hátát paskolta, miközben fel-alá járkált vele, és az őr figyelmesen bámulta őket.

A szobában volt egy szalmazsák Kirgipa számára, egy elegáns ágy a gyermek számára, valamint egy szék és egy kosár, ami a csecsemő etetéséhez és a tisztába rakásához szükséges dolgokat tartalmazta. A szoba nem volt túlságosan kényelmes, és távol helyezkedett el a gyerekszobától és azoktól, akik aludni akartak anélkül, hogy megzavarná őket a hasfájós és dühös gyerek sírása.

Kirgipának megfájdult a karja attól, hogy órákon keresztül cipelte a kislányt, és vágyakozó pillantásokat vetett a szalmazsákra, ami nem védte meg túlságosan a hideg és kemény padlótól, de mivel napok óta alig aludt valamit, olyan hívogatónak tűnt, akár egy tollmatrac.

– Kilyukadt már a cipőd talpa?

Az őr, Necos, együttérzően elmosolyodott. Mivel őt bízták meg azzal, hogy Harkuf herceg legkisebb gyermekére és egyetlen lányára vigyázzon, ő volt Kirgipa társasága napközben, amikor a palota lakói aludtak. Többnyire hallgatott, de néha meglepte Kirgipát azzal, hogy az egészsége felől érdeklődött, vagy tanácsokat adott neki a gyermek megnyugtatásával kapcsolatban. Kirgipa időnként lopva rápillantott, megcsodálta a férfi csillogó, fekete haját és a feszes, szürke bőre alatt remegő izmokat. A keze is elegáns volt, a fekete karmait gondosan ápolta.

– Még nem, de már elkopott – felelte halkan Kirgipa, és belekezdett a századik vagy talán ezredik körbe. – Ha számolnám a lépéseimet, szerintem ennyi gyaloglással már eljutottam volna Saggarába és vissza.

Ilyenkor, amikor a szeme kiszáradt, viszketett, és ólomnehéz volt a szemhéja, néha azt kívánta, bárcsak elkísérte volna Saggarába a fiatalabbik herceget, Brishent és a kíséretét hónapokkal ezelőtt. De úgy döntött, hogy Haradisban marad. Azért kapta meg ezt az állást, mert egy darabig a herceg gauri feleségének a szobalánya volt, de a dajkaság sokkal keményebb munkának tűnt az előző feladatnál. A hercegné ember volt, ezért nem úgy nézett ki, mint a kaiok, és ijesztő külsővel rendelkezett, de kellemes természete volt, és sokkal többet aludt ennél a csecsemőnél.

Kirgipa azon törpengett, hogy Ildikónak vajon sikerült-e időközben beilleszkednie a kaiok közé, de mivel a hercegné annyira bátor és vakmerő volt, hogy szembe mert szállni a kaiok félelmetes királynéjával, Secmisszel, Kirgipa feltételezte, hogy bármilyen helyzettel meg tud birkózni.

A kaiok féltek Secmistől, és nem csupán azért, mert ő uralkodott fölöttük. Brishen felesége nem volt kai, és nem ismerte a királynét, és talán ezért nem tudta, hogy óvatosnak kell lennie. Kirgipa nem tudta, mi vitte rá Ildikót arra, hogy efféle kockázatot vállaljon, de őszintén sajnálta, hogy nem lehetett szemtanúja a két nő összecsapásának.

A csecsemő kényelmesebb testhelyzetet vett fel, Kirgipa megsimogatta a hátát. Necos alaposan végigmérte, amikor elsétált előtte.

– Ez elég unalmas feladat egy katona számára – jegyezte meg Kirgipa.

Necos vállat vont.

– Ez is csak egy feladat, és kötelességem elvégezni. – Felragyogott a szeme a félhomályban. – A trónörökös legkisebb gyermekére és a csinos dajkájára kell vigyáznom. Rosszabb feladatok is léteznek ennél.

Kirgipát meglepte a bók, és felhevült tőle az arca. Lehajtotta a fejét, azt remélve, hogy elrejtheti a látványos zavarát. Necost kedvelték a nők, úgy tíz évvel lehetett idősebb Kirgipánál.

Mivel a királyi család egyik testőre volt, hűséges maradt a királyához, és tapasztalt katonának számított. Mióta ő felügyelt Kirgipára, a lány rájött, hogy kedves férfi, de nem szeret flörtölni. A bókjai súllyal és jelentőséggel bírtak. Kirgipának izzott az arca.

A palota alsóbb szintjei felől zaj hallatszott, ezért nem nyílt alkalma szellemes válaszra. A padló beleremegett a félelmetes hangba, azután olyan csönd lett, hogy felállt a tarkóján a szőr. Belenézett Necos szemébe.

– Mi volt ez?

Necos megrázta a fejét, és elkomorult az arca, amitől Kirgipát megint kirázta a hideg. Még a nyugtalanul alvó csecsemő is mozdulatlanná dermedt a karjában.

A zaj újra felerősödött. Ravasz suttogásokra emlékeztetett, mint a pikáns dolgokról pletykáló nemesek halk csevegése, vagy a falakban rekedt rágcsálók apró karmainak gyors kopogása. Kirgipa majdnem kiugrott a bőréből ijedtében, amikor a furcsa pusmogást egy fülsüketítő üvöltés váltotta fel. Utána egy hangosabb és elkínzottabb üvöltés következett, mintha a hang tulajdonosát iszonyatos fájdalom gyötörte volna.

A csecsemő felriadt, Kirgipa pedig mozdulatlanná dermedt az ajtó előtt hullámzó hang hallatán. Magához szorította a gyermeket, és tágra nyílt szemmel meredt Necosra.

Necos előhúzta a kardját, bereteszelte az ajtót, és intett Kirgipának, hogy húzódjon be a szoba legtávolabbi sarkába. Az üvöltés egyre erősödött, beleremegett a padló és a falak, csak néha törte meg a suttogásra emlékeztető, szolidabb hang. Kirgipának remegni kezdett a térde, és nekitámasztotta a hátát a falnak, nehogy összeessen. Necos az ajtóhoz préselte az arcát, és kinézett a kukucskálón keresztül.

– Nyisd ki az ajtót, Necos! Nyisd ki!

Kirgipa felismerte Dendarah hangját, aki Necos váltótársa volt. Necos elhúzta a reteszt, és kitárta az ajtót. A csecsemő felébredt, és fülsértő hangon üvölteni kezdett. Kirgipa alig hallotta Dendarah hangját a zaj miatt.

Dendarah berontott a szobába. Sápadt volt, néhány ezüstszínű hajtincs kiszabadult a fonatából.

– Csukd be az ajtót, és zárd be jól!

Necos engedelmeskedett.

– Mi történt?

Dendarah a sarokban reszkető Kirgipára szegezte a tekintetét.

– Ki kell vinnünk őket innen, és el kell juttatnunk őket a folyóhoz. – A nő ökölbe szorította a kezét, és megborzongott. – Valaki beeresztette a gallákat a palotába.

Kirgipa halkan felnyüszített, és magához szorította a gyermeket. Gallák. Démonok. A régi nyelven pusztítást jelentett a nevük. Necosnak akár tíz kardja is lehetett volna, mert az acél nem ölte meg őket.

Necos visszadugta a kardját a hüvelyébe, és elsápadt.

– Mennyi időnk van? – kérdezte, azután odaszaladt a szalmazsákhoz, felkapott egy pokrócot, és odadobta Kirgipának. – Készíts belőle egy hordozót a gyermeknek!

– A déli és a keleti szárnyat már elfoglalták, és az alattunk lévő emeleteket is – felelte Dendarah, azután segített Necosnak csíkokra szaggatni az ágyneműket, hogy kötelet készíthessenek belőlük.

A csecsemő elhallgatott, amikor Kirgipa letette a földre, hogy babahordozóvá alakítsa a pokrócot.

– Mi van a többiekkel? Hol vannak a királyi család tagjai és a dajkák?

Költői volt a kérdés, de azt remélte, hogy valakinek sikerült elmenekülnie. A rettegésébe szomorúság keveredett. Az a rengeteg üvöltés. Férfiak, nők és gyerekek. Felzabálták őket a gallák. A csecsemő halkan nyöszörgött és csuklott Kirgipa lábánál.

– A démonok már elfoglalták az alsóbb szinteket – felelte szárazon Dendarah. – Egyelőre vigyázz az új királynőnkre!

Az üvöltésekbe furcsa vidámság és gonosz nevetés keveredett, mintha a rémületből és fájdalomból táplálkozó lény ízletesnek találta volna.

– Igyekezz! – mondta Dendarah.

Miután összecsomózták a társával a kötelet, Necos odakötözte a spaletta tartószerkezetéhez, Dendarah pedig kinyitotta a spalettát, és beözönlött a szobába a lenyugvó nap kegyetlen, vörös fénye.

Kirgipa ellenőrizte, hogy elég erős-e a hordozó, majd remegő kézzel felemelte a gyermeket. A kaiok királynője. A csecsemő elégedetten elhelyezkedett a hordozóban, nem is sejtve, hogy miféle szörnyetegek fortyognak, tajtékzanak és zabálnak a palotában, nem is sejtve, mekkora tragédia miatt lett a királyság úrnője.

Necos kidobta a kötelet az ablakon, ami végighullámzott a fal mellett, de nem ért le a földig.

– Le kell majd ugranod – magyaráza Kirgipának. – Össze fognak koccanni a fogaid, de ha óvatos vagy, semmid sem törik el.

– Még sohasem másztam kötélen. – Kirgipa lenézett az alatta tátongó mélységbe. – Mi lesz, ha leejtem a gyereket? Mi lesz, ha leesek?

A józan esze azt súgta, hogy sokkal kegyesebb halál lesz, ha lezuhan, mint ha a gallák végeznek vele. Ennek ellenére nem akart meghalni, és nem akart kárt tenni abban az ártatlan gyermekben, aki tágra nyílt szemmel meredt rá a testéhez simuló hordozóból.

Dendarah megrángatta a kötelet, hogy ellenőrizze, elég erős-e.

– Ha lezuhansz, elkapunk – mondta, azután Necos felé fordult. – Hány éves vagy?

– Harmincnégy.

Dendarah bólintott.

– Én negyvenegy vagyok. Az én varázserőm erősebb. Te mégy előre, és megvárod a dajkát. Én leszek a sereghajtó.

Necos bólintott, mintha lett volna értelme annak, amit a társa mondott, azután kimászott az ablakon, és belekapaszkodott a kötélbe.

– Igyekezzetek! – szólt vissza a két nőnek, azután eltűnt a szemük elől.

Dendarah ellenőrizte a hordozót.

– Te következel, Kirgipa.

A démonok kitartóan tivornyáztak az ajtó túloldalán, és egyre közelebb értek.

– Miért számít az, hogy a te varázslatod erősebb Necosénál? – kérdezte értetlenül Kirgipa.

Dendarah kinézett az ablakon.

– Te is tudod, hogy a legendák szerint a gallák varázslatot zabálnak. Én izgatóbb étel vagyok a számukra. Ha betörik az ajtót, mielőtt kijutunk innen, velem tovább lesznek elfoglalva, mint Necosszal, és több időd lesz arra, hogy elmenekülj – magyarázta tárgyilagosan, és az ablak felé lökdöste a ledöbbent Kirgipát. – Necos leért. Ha rád szól, hogy engedd el a kötelet, habozás nélkül engedelmeskedj!

Segített Kirgipának kimászni az ablakon, és ellátta néhány hasznos tanáccsal. Kirgipának mászás közben kavargott a gyomra, és leizzadt, mire Necos rákiáltott, hogy engedje el a kötelet. Zuhanás közben nem merte kinyitni a szemét, de az őr elkapta, és letette a földre.

– Rohanj! – kiáltotta.

Megfogta a lány kezét, és a nyugati oldalon elterülő fűszerkert felé húzta. A rémülettől hajtott Kirgipa olyan könnyedén tartotta vele a lépést, mintha szárnyak nőttek volna a lábára. Hevesen vert a szíve, és zúgott a füle, ezért jóformán nem is hallotta a palota felől érkező, vérfagyasztó üvöltéseket. Vajon a démonok betörték az ajtót? Vajon Dendarahnak sikerült időben elmenekülnie, és hamarosan utoléri őket?

Nem mert hátrafordulni, de mozgást látott a szeme sarkából. Egy fekete, vonagló tömeg özönlötte el a palota területét, és Haradis felé hömpölygött. Ó, istenek, a város! Ott volt az anyja és a nővére. Rengetegen voltak ott, anyák, apák és testvérek.

– Figyelmeztetnünk kell őket – kiáltotta oda az őrnek, aki annyira szorította a kezét, hogy elzsibbadtak az ujjai.

– Valaki figyelmeztetni fogja őket, vagy talán már meg is tette. El kell jutnunk a folyóhoz.

Kirgipának szúrt az oldala, és sajgott a válla a csecsemő súlyától, miközben a Haradis felé hullámzó sötétség elől menekültek. Egyszer majdnem elcsúszott a füvön, aminek rothadás és égett hús szaga volt. A szájára szorította a kezét, nehogy hangosan felüvöltsön.

Az a csúszós rész egykor egy kai volt, de ezt csak a sárga szeme alapján lehetett megállapítani, ami egy gusztustalan, szürke, csontszilánkokkal pettyezett tócsában úszott. Úgy tátogott a szája maradványaival, mint egy levegő után kapkodó, frissen kifogott hal.

– Ne nézz oda! – mondta remegő hangon Necos, és megrántotta Kirgipa kezét. – Fuss!

A lány visszanyelte a zokogást, magához szorította a gyermeket, és futásnak eredt. A folyó, a folyó, a folyó – ismételgette makacsul.

A hatalmas Absu, ami patakként született a távoli Dramorin-hegységben, kettészelte a várost, mielőtt beleömlött a tengerbe. A mély és veszedelmes vize sok hajót és matrózt elpusztított, de most megmentette a kaiokat. A legendák szerint a gallák nem tudtak átkelni a víz fölött, még egy hídon sem, és Kirgipa azt remélte, igazak a mesék.

Kiértek a város szélére, ahol az utcákat megtöltötték a rémült kaiok. Necosnak igaza volt. Valaki figyelmeztette a város lakóit, létrehozva egy rémült kaiokból álló szörnyeteget, ami a folyópart felé vonszolta magát.

Necos keskeny ösvényeket lökdösött maguknak a tömegben, ami nem nyílt szét előttük, mert ugyanolyanok voltak, mint mindenki más. Kétségbeesetten menekültek a palota felől áradó, fortyogó feketeség elől, ami lassan elborította a szántóföldeket és a várost. A kaiok új királynője csupán egy csecsemő volt, akit magához szorított a rémült anyja, és akit megvédett a katona apja.

– Jönnek! – kiáltotta valaki rémülten, túlharsogva a lármát.

A kaiok felüvöltöttek, és mindent eltapostak, ami az útjukba került. Kirgipa keze kicsúszott Necos kezéből, és az őr nevét kiáltozta. Magához szorította a gyermeket, és igyekezett talpon maradni, mert agyontaposták azokat, akik elestek. Necos megpróbálta odaverekedni magát hozzá, de hiába. Mindkettőjüket a folyópart felé sodorta a tömeg.

A csecsemő fülsértően visított Kirgipa karjában, és levendulaszínűvé változott az arca. Kirgipa könyékkel belevágott annak a férfinak az arcába, aki megpróbált felmászni rá és másokra, hogy a tömeg tetején gyalogolhasson. A férfi megbotlott, belekapaszkodott Kirgipa szoknyájába, mire a lány rúgkapálni kezdett, és a szoknya végül elszakadt. A férfi lezuhant a földre, és eltaposta a tömeg.

Valaki belemarkolt Kirgipa ingébe, és meglökte.

– Igyekezz, Kirgipa! – mondta Dendarah. – Mindjárt odaérünk.

Ha nem egy rémült tömeg közepén lettek volna, és nem üldözték volna őket a gallák, Kirgipa megölelte volna az őrt, aki belépett elé, és ugyanúgy tört utat neki, mint korábban Necos.

Amikor belelépett az Absu jéghideg vizébe, elakadt a lélegzete. A parton úgy préselődtek egymáshoz a kaiok, mint a sós heringek a hordóban, és remegtek a hidegben. A túloldalon lévők kihúzták a vizes és remegő felebarátaikat a folyópartra és a mólókra.

– Tudsz úszni? – kiáltotta Dendarah, és Kirgipa bólintott. – Helyes. Át kell kelnünk a folyón. Ne menj senkinek a közelébe! Azok, akik nem tudnak úszni, magukkal fogják rántani a többieket a mélybe. Neked kell vinned a gyermeket, hogy én megvédhesselek titeket.

Lassan keltek át a sebes sodrású folyón. Kirgipa elmormolta az összes imádságot és varázsigét, amit gyerekkorában tanult. Csattogott a foga, miközben a vizes szoknyái ellenére megpróbált a felszínen maradni. A gyermeket a vállára vette, ezért csak a hordozó pántja lett vizes. Dendarah mellette úszott, néha kiemelkedett a vízből, mint egy bosszúálló vízitündér, és arrébb lökte azokat, akik túl közel sodródtak hozzájuk.

A túlparton hemzsegtek a menekültek és azok, akik kihúzták őket a vízből. Dendarah felsegítette Kirgipát, majd abban a pillanatban odaszaladt hozzájuk Necos, és szorosan átölelte őket.

– Azt hittem, felzabáltak a gallák – mondta Dendarahnak, miután elengedte őket, és erőtlenül elmosolyodott.

A nő nem viszonozta a mosolyát.

– Majdnem. – Átnézett a túlparton vonagló és motyogó sötétségre, ami elnyelte a szántóföldeket és már Haradis utcáira is beszivárgott. – És lehet, hogy az lesz a vége.

Az utcák és a sikátorok visszaverték az üvöltést és az eszelős nevetést, ami Kirgipát és Necost követte, miközben kimenekültek a palotából. Néhány kai nem futott elég gyorsan, vagy nem tudott elmenekülni. Kirgipa lehunyta a szemét, és azért imádkozott, hogy az anyja és a nővére azok között legyen, akik átúsztak, és menedékre találtak az Absu innenső partján.

A menekülők szinte eltorlaszolták a folyót, miközben megpróbáltak átjutni a túlpartra. Kirgipának leesett az álla, amikor megpillantott egy csapatnyi kait, akik éppen az ellenkezőjét tették. Páncélban és a lovaik hátán belevetették magukat az Absuba, és utat vágtak maguknak a démonok felé.

– Ezek meg mit művelnek? – kérdezte Necos, és elkerekedett a szeme. – Kardokkal nem tudják legyőzni a gallákat.

– Nem is ez a céljuk – mondta Dendarah, és a csoport felé bökött. – Nézd meg jobban őket! Öreg és kiszolgált katonák. Nem harcolni mennek oda, hanem meghalni.

Dendarahnak igaza volt. A felfegyverzett férfiak és nők akár a nagyszüleik is lehettek volna. Miután átértek a túlpartra, leszálltak a lovaikról, és szabadon engedték őket. A vezetőjük, egy ezüstös hajú, hajlott hátú férfi, a folyó és a társai felé fordult, és olyan erős volt a hangja, hogy túlharsogta a kaiok és a démonok üvöltését:

– Azt hagyjuk magunk után örökül, hogy megmentjük a leszármazottainkat. Ennél nagyobb megtiszteltetés nem érhet egy kait. Csatlakozzatok hozzám, hogy fennmaradhasson a nevünk, és emlékezhessenek ránk az utánunk következők!

Ezután hátat fordított a folyónak, széttárta a karját, a társai pedig felsorakoztak mellette. Megmarkolták egymás alkarját, és egy élőláncot alkottak a folyóparton.

Kirgipa szíve belesajdult a bátorságukba, és magához szorította a csecsemőt vigasztalásért.

– A kötelesség nehéz teher – jegyezte meg keserűen Dendarah, aki hirtelen éveket öregedett. Belenézett Kirgipa szemébe. – Nekem az a feladatom, hogy megvédjem ezt a gyermeket. Nektek is ez a feladatotok Necosszal. De a legszívesebben én is azok között lennék, akik bátran szembenéznek az ellenséggel. – A folyó felé bökött. – Látod őket? Egy bátor vezető szavainak is varázsereje van.

A kaiok egymás után kiúsztak a biztonságos folyóból. Némelyik öreg volt, némelyik viszont fiatal és erős. Kimásztak a partra, nem törődve a rokonaik kétségébeesett kiáltozásával, akik megpróbálták visszatartani őket. Nagyapák és nagymamák, kiszolgált katonák és civilek, akiknek sohasem volt közük a harchoz és a dicsőséghez. Csatlakoztak az élőlánchoz, ami egyre hosszabb lett.

Kirgipának hirtelen hevesen megdobbant a szíve, mert megpillantotta az anyját, Tarawint, aki kimászott a folyóból, és csatlakozott a lánchoz. Kirgipa nővére, Atalan, derékig a vízben állt, és könyörgött neki, hogy maradjon. Kirgipa megfeledkezett a gyermekről és az őrökről, felüvöltött, és rohanni kezdett a folyó felé.

– Ne, anya, ne!

Ha Necos nem rángatja vissza, beleesik a vízbe. Dendarah kikapta a kezéből a gyereket, Kirgipa pedig Necos felé kapott, és megpróbált kiszabadulni a szorításából.

– Eressz el! Az anyám ott áll a túlparton. A nővérem a folyóban van.

Necos megrázta.

– Hagyd abba, Kirgipa! A fivérem is ott van, és a nagybátyám is. Bátor döntést hoztak, és hősként fogunk emlékezni rájuk. Tartsd tiszteletben a döntésüket azzal, hogy életben maradsz, és elvégzed a kötelességedet!

Kirgipa nyöszörgött, levegő után kapkodott, és belebetegedett abba a tudatba, hogy végig kell néznie az anyja halálát.

– A nővérem – csuklotta. – A nővérem a folyóban van.

Miután Dendarah meggyőződött arról, hogy nem fogja belevetni magát a vízbe, visszaadta neki a gyermeket.

– Tud úszni? – kérdezte, és Kirgipa bólintott. – Akkor a legbiztonságosabb helyen van.

Kirgipa nem tudott vitába szállni vele, mert a démonok leértek a folyópartra. Az élőláncot alkotó kaiok kántálni és világítani kezdtek. Átívelt az összekulcsolt karjaik fölött varázslatuk, az előző generációk ereje, azután elárasztotta a testüket, egy világító, kék színű gátot alkotva, ami megvilágította az esti égboltot, és felbőszítette az eleven sötétséget.

Nem gát volt, hanem csali. Kirgipa megborzongott, és az anyjára szegezte a tekintetét. A folyóban úszó és a parton álló kaiok elnémultak. Csak a folyó tompa zúgása, a kaiok varázserejét felélesztő kántálás és a gallák mohó visítása törte meg a csöndet.

Dendarah maga felé fordította Kirgipát.

– Ne ez legyen az utolsó emléked az anyádról! Én végignézem, és emlékezni fogok. – Vetett egy pillantást Necosra. – Érted is megteszem.

Necos megrázta a fejét, és meredten bámulta a fivérét és a nagybátyját.

– Önként cipelem ennek az emléknek a terhét.

Kirgipa belekapaszkodott Dendarah ingujjába.

– Ígérd meg, hogy megmented a nővéremet, miután véget ért!

– Igyekezni fogok.

Amikor lecsaptak a démonok, a kaiok döbbenten beszippantották a levegőt. Kirgipa majdnem megfordult, de Dendarah szorosan magához húzta úgy, hogy köztük volt a gyermek.

Az üvöltözés olyan hangos lett, hogy majdnem megrepedt a fejük fölött a hold. Azok is üvöltöttek, akik haldokoltak, és azok is, akik végignézték a halálukat. Kirgipa megborzongott az őr karjában, és azért imádkozott, hogy gyorsan véget érjen a szenvedésük, és az anyja ne érezzen fájdalmat.

Úgy érezte, a támadás egy örökkévalóságig tart. Amikor Dendarah elengedte, és átnézett a túlpartra, a kai varázslatból született fény eltűnt, azokkal a kaiokkal együtt, akik életre hívták. Nem maradt más helyettük, csak a vonagló árnyék, a vörös szemű, hegyes állú, dühödten vicsorgó alakok, amelyek füstté és szénné váltak, azután újra alakot öltöttek. A folyó megtelt a menekülőkkel. Azok, akik feláldozták magukat a démonoknak, lehetővé tették a parton rekedtek számára, hogy időben bejussanak a vízbe.

A fekete tömeg kétségbeesetten kavargott a folyóparton, mert nem fért hozzá a zsákmányához. A levegőt megtöltötte a vonyítás, és a fogak csattogására emlékeztető, gyors kattogás. A hold fénye megvilágította a távolban magasodó kastély romjait.

– Így esik el Bast-Haradis királysága – dünnyögte Dendarah.

ELSŐ FEJEZET

Ildikó ökölbe szorította a kezét, és az ujjait ropogtatta, miközben szemügyre vette a konyhaasztalt. Saggara főszakácsa feltálalt neki egy kóstolót azokból az ételekből, amelyeket fel fognak szolgálni holnap a Kaherkán, vagyis a bőség ünnepén.

– Parancsoljon, hercegné!

A főszakács odanyújtott Ildikónak egy tányért, ijesztő mosolyt villantva rá.

Mivel Ildikó volt a bankett egyik házigazdája, és Saggara úrnője, kötelessége volt megkóstolni a menün szereplő ételeket. Általában nem riadt vissza ettől a feladattól, mert kedvelte a kaiok ételeit, leszámítva a szkarpatinpitét, ami az asztal túlsó végén lélegzett. Az aranybarnára sült tésztából kikandikált az állat mérgező tüskéjének a hegye.

A főszakács valószínűleg észrevette, hogy Ildikó a pitét méregeti, mert odament az asztal túlsó végéhez, és a tálcával együtt felemelte az ínyencséget.

– Ezt akarja elsőként megkóstolni, felség?

– Nem! – Ildikó megköszörülte a torkát, és lehalkította a hangját. – Nem, köszönöm. Erről fogom kezdeni a kóstolást.

Azt remélte, hogy mire eljut a harcias pitéhez, a gyomra nem fog kimenekülni a torkán attól a gondolattól, hogy meg kell ennie a gőzölgő, frissen lemészárolt szkarpatin egy darabját.

Lassan rágta meg a tányérjára kanalazott ételeket, amelyektől korábban esetleg visszariadt volna. A gauri királyi palotában nőtt fel, és ott sohasem evett mézben pirított sáskát, sem spilalárvát. Ez utóbbit először megfüstölték, azután megfőzték egy fűszeres, borsos szószban, amitől majdnem hamuvá égett a nyelve, amikor először megkóstolta. A szkarpatinos pite fenyegetően közeledett, és Ildikó egyre lassabban evett. A főszakács türelmetlenül toporgott mellette.

Amikor a gondnok felbukkant az ajtóban, Ildikó olyan hálás volt, hogy majdnem a nyakába ugrott az asztalon keresztül. A nő mosolya láttán Mesumenes megborzongott, azután közönyös arcot vágott.

– Elrabolhatom egy kis időre, hercegné?

A főszakács résnyire húzott szemmel meredt a gondnokra, és megfeszültek az izmai a bosszúságtól.

– Ezt később fogja megkóstolni, felség?

Ildikó elégedett volt az ételekkel, és nem akarta megkóstolni a pitét, ezért visszaadta a tányért a főszakácsnak.

– Köszönöm, most kihagyom. Minden nagyon ízletes volt, és biztosra veszem, hogy a vendégeknek is ízleni fog. Élvezettel fogják elfogyasztani az összes ételt.

Ildikó készségesen lemondott a szkarpatinadagjáról a vendégek javára.

A dicséret hallatán a főszakács elégedetten elvigyorodott, mogorva pillantást vetett a gondnokra, azután munkára fogta a szakácsait és a kuktáit.

Ildikó kiment a gondnokkal a sötét folyosóra, és amikor megálltak az egyik falra erősített fáklya sárga fénykörében, Mesumenes átadott a nőnek egy kötegnyi dokumentumot.

– Úgy látom, súlyos gond nyomja a vállát, Mesumenes – mondta Ildikó, azután rápillantott az első lapra, és megállapította, hogy a szöveg gauri és közös nyelven íródott.

Mesumenes összekulcsolta a kezét a háta mögött, és a sarkára helyezte a testsúlyát, ami arról árulkodott, hogy hosszadalmas beszédre készül.

– Megérkezett a bárka az első gauri szállítmánnyal. Escarielben kötött ki. A legénység már lerakodta az árut, és arra vár, hogy a kereskedelmi megállapodás értelmében felpakolhassa az amarántvörös festéket.

– És? – kérdezte némi hallgatás után Ildikó.

Mesumenes összeráncolta a szemöldökét.

– A dokkfelügyelő ideküldött egy futárt a listával. Addig nem tudják átvenni az árut, amíg nem győződhetnek meg arról, hogy minden megérkezett-e.

Ildikó átlapozta a dokumentumokat, és egyre dühösebb lett. Belenézett a gondnok sárga szemébe.

– Ez valami vicc? Kinek az ötlete volt, hogy régi gauri nyelven adják meg a mennyiségeket?

Mesumenes vállat vont.

– Ezt senki sem tudja, de a dokkfelügyelő nem ismeri ezt a nyelvet, és én sem ismerem, ezért nem tudjuk összevetni az árut a listával.

Ildikó elvörösödött a szégyentől. Ez volt az első szállítmány, mióta a két királyság aláírta a megállapodást, valamint Brishen és Ildikó házasságot kötött egymással azért, hogy megpecsételjék, erre most valaki Gaurban úgy döntött, hogy egy kis csalásra vetemedik. Ez egyértelműen rossz fényt vetett a gaurikra.

A megállapodás értelmében Gaur különleges teákat és fűszereket, féldrágaköveket, jó minőségű üveget, pamutot és arannyal befuttatott hímzőfonalat szállított a kaioknak, akik az általuk készített, felbecsülhetetlen értékű amarántvörös festéket adták értük cserébe.

Ildikó a legszívesebben gombóccá gyűrte volna a dokumentumot, és amikor megszólalt, Mesumenes hátrált egy lépést.

– Mondd meg a futárnak, hogy várjon, és nyergeltess fel egy lovat! Elmegyek a futárral Escarielbe.

Nem emelte fel a hangját, de a gondnok azonnal engedelmeskedett. Felnyergeltek Ildikónak egy lovat, és féltucatnyi katona kísérte el a félórányira lévő Escarielbe.

Az Absu partján fekvő kikötőt elborították a kirakodott áruk: szövetbálák, zsákok, kosarak, amforák és hordók. A folyón egymást
érték a lapos hasú bárkák, amelyeket kötelekkel kötöttek ki a cölöpökhöz. Az egymáshoz simuló bárkák egy szigetet alkottak, a személyzet tagjai szorgalmasan rakodták az árut a dokkfelügyelők és a kapitányok utasításainak engedelmeskedve. Rendezett káosz volt, amelyet a hold és a fáklyák világítottak meg.

A futár keresztülvezette őket a tömegen, és Ildikó nem vett tudomást arról, hogy a kaiok megbámulják. Már egy éve lakott Saggarában, és hozzászokott a kíváncsi tekintetekhez. Az erőd közelében lévő falvak lakói jobban hozzászoktak az emberek látványához, mint az elszigetelt fővárosiak. Nem azért bámulták meg, mert ember volt, hanem azért, mert ember létére egy kai felesége volt.

Ellovagoltak a Saggara pecsétjével ellátott hordók mellett, amelyekben a berakodásra váró amarántvörös festék állt. Az írnokok hordókból és deszkákból készített asztalok mögött ültek, és három emberrel vitatkoztak a közös nyelven és bast-kai nyelven. A vita egyre hevesebbé és hangosabbá vált, mert a kaiok addig nem akarták átadni a hordókat, amíg nem tudták összevetni a listát a leszállított áruval, az emberek pedig azt követelték, hogy késedelem nélkül rakodják fel a hordókat.

Amikor Ildikó odalovagolt hozzájuk a kíséretével, mindannyian elhallgattak. A kaiok felálltak, és meghajoltak. Az emberek egy darabig értetlenül meredtek Ildikóra, és amikor rájöttek, hogy kivel van dolguk, ők is meghajoltak.

– Felség – mondták a gaurik.

– Hercegné – mondták a kaiok.

Ildikó leszállt a lováról, elővette a nyeregtáskából a listát, és odabiccentett az írnokoknak.

– Hol van a dokkfelügyelőtök?

– Máris idehívom, hercegné – mondta az egyik írnok, és sietős léptekkel távozott.

Ildikó szemügyre vette a három embert, és a tekintete megállapodott egy idős férfin, akinek az arca arról árulkodott, hogy sok időt töltött a tengeren.

– Melyikőtök a kapitány vagy a másodtiszt?

Helyes volt a megérzése. Az idős férfi közelebb lépett hozzá, és meghajolt.

– Én vagyok a Ravasz róka kapitánya, felség – felelte, és a háta mögött lévő bárka felé bökött a hüvelykujjával.

Ildikó felvonta a szemöldökét, mert úgy vélte, hogy a hajó neve tökéletesen illik az adott problémához.

– Van egy kis gondunk a rakodólevéllel, kapitány. Úgy tűnik, a dokkfelügyelő Gaurban egy olyan listát adott magának, amit csak egy gauri pap vagy a tanítványa tud elolvasni.

A kapitány arcáról lefagyott a mosoly, és megfeszültek az izmai.

– Erről én semmit sem tudok, felség – felelte óvatosan. – A Csikóhal nevű vitorlásról rakodtunk át, és a hajó kapitánya biztosított engem afelől, hogy a rakomány hiánytalan. Nekem is úgy tűnik, hogy rendben van, ezért ha nem bánja, felrakodjuk a festéket, és elvisszük Gaurba.

Ildikó átlapozta a dokumentumokat, és az alsó ajkát harapdálta, miközben szemügyre vette az áruk listáját és mennyiségét, ami régi gauri nyelven volt megadva.

– De bánom – mondta. – A kai hivatalnokok nem tudják ellenőrizni az árut, mert nem tudják lefordítani a listát. – Odanyújtotta a listát a kapitánynak. – Maga talán le tudja? – A kapitány hátrált egy lépést, mintha Ildikó egy viperát nyújtott volna oda neki. – Én is így gondoltam. Ez azért van, mert valaki jó ötletnek találta, hogy a templomi nyelven fogja elkészíteni a listát. Nem értem, miből gondolta, hogy él a kaiok között egy gauri pap.

A kapitány vállat vont, mintha ez mindennap előfordult volna.

– Erről semmit sem tudok, felség, de biztosíthatom afelől, hogy a rakomány hiánytalan.

Ildikó ekkor elnevette magát. A kapitány nyilvánvalóan úgy gondolta, hogy egy nőnek nem kellene beleütnie az orrát efféle dolgokba, és Ildikónak meg kellene bíznia benne, mivel mind a ketten emberek voltak. Ildikó elindult az egyik íróasztal felé, és hátraszólt a válla fölött:

– Biztosra veszem, hogy a lista és a szállítmány megegyezik egymással, de kérek még egy kis türelmet magától. Én ugyanis le tudom fordítani a listát.

Gaurban papok oktatták a nemeseket. Ildikó gyűlölte ezeket az órákat, és nem teljesített túl jól, de elegendő tudásra tett szert ahhoz, hogy lefordítsa a listát.

Az üres asztal felé biccentett.

– Szabad lesz?

A kaiok hoztak neki egy kényelmes széket, tintát és lúdtollat, és diadalmasan vigyorogtak a kapitányra, kivillantva a félhomályban a fehér agyaraikat.

– Ez órákig fog tartani, felség, és még nagyobb késésben leszek – morogta a kapitány.

– Nos, ez a kellemetlen következménye ennek az ízetlen tréfának. Azt javaslom, hogy miután visszatér Gaurba, beszéljen azzal az emberrel, aki elkészítette ezt a listát, és hívja fel arra a figyelmét, hogy legközelebb a közös nyelvet használja. – Ildikó maga elé vette a listát, és belemártotta a lúdtollat a tintába. – Lássunk hozzá! Biztosra veszem, hogy egyikünk sem akar itt dekkolni hajnalig.

Megérkezett a dokkmester, és meglepetten meghajolt Ildikó előtt, mert nem számított arra, hogy az egyik asztal mögött fog ülni.

– Ezek szerint eljutott az üzenetem Saggarába. Igazság szerint egy válaszra számítottam, nem a hercegnére. – Elégedett és értetlen volt a hangja. – Miben segíthetek, felség?

Ildikó legyintett egyet.

– Csak azért vagyok itt, hogy lefordítsam a listát. A rakodást magára bízom.

Ha Ildikó egy gauri pap lett volna, sokkal gyorsabban haladt volna a fordítással, de évek teltek el azóta, mióta részt vett az órákon, ezért lassan verekedte át magát a listán. A kapitány fel-alá járkált, halkan morgott, néha visszament a bárkájához, és dühös pillantásokat vetett Ildikóra, aki nem vett róluk tudomást.

Majdnem hajnal lett, mire végzett, és a tintás ujjai görcsösen szorították a lúdtollat, mire letette, és megkönnyebbülten felsóhajtott.

– Kész vagyok – mondta, és diadalmasan rámosolygott a dokkfelügyelőre.

A dokkfelügyelő bólintott, és a kapitány elégedetten tapsolt egyet, azután aggodalmas pillantást vetett a listára.

– Ezek szerint elmehetünk?

Ildikó vállat vont.

– A dokkfelügyelőnek még ellenőriznie kell, hogy mi sérült meg szállítás közben, de én végeztem. – Felállt, és nyújtózkodott egyet. – Jó estét! – Vetett egy pillantást a látóhatáron világító, keskeny csíkra. – Vagy inkább jó reggelt!

A dokkmester köszönetet mondott neki a segítségéért, és Ildikó megígérte neki, hogy a jövőben is számíthat rá, ha hasonló problémával találkozik. A kapitány közben utasításokat osztogatott a személyzet álmos tagjainak, hogy minél előbb kihajózhassanak. Ildikó azt remélte, ez a késés vissza fogja tartani őt és az illetékeseket attól, hogy újra bevessenek valami hasonló trükköt.

Saggarában még szorgalmasan dolgoztak a személyzet tagjai, hogy felkészüljenek az esti ünnepségre. Ildikó nem kérdezte meg tőlük, hogy haladnak, mert tudta, hogy megbízhat Mesumenesben, aki évtizedek óta szolgált Saggarában. Csak abban az esetben adott hangot a véleményének, ha kikérték a tanácsait.

Pillanatnyilag hálás volt a hatékonyságért, mert egy fürdőre vágyott, hogy lemoshassa magáról a kikötő mocskát. Sinhue a hálószobájában várta, és vágott egy grimaszt, amikor Ildikó belépett, de gyorsan úrrá lett az arcvonásain.

Ildikó elnevette magát.

– Nem kell uralkodnod magadon. Tudom, hogy büdös vagyok.

Miután Sinhue segített Ildikónak levetkőzni, magára csavart egy plédet a hideg ellen, és letelepedett a begyújtott kandalló elé, miközben a szobalánya megrendelte az ülőfürdőt és az ételt.

Ha Brishen is ott lett volna, egy nagyobb kádat és több vizet rendelt volna. Ildikó felsóhajtott, és belebámult a vidáman táncoló lángokba. Brishen magával vitte Anhusetet őrjáratozni a nyugati határhoz, mert Saggarába eljutott a hír, hogy több környékbeli farmot megtámadtak, marhákat, birkákat és lovakat vittek el, és megöltek egy családot. A beszámolók a támadók kilétét illetően nem voltak egyértelműek. Néhányan azt állították, hogy kaiok voltak, mások viszont megesküdtek arra, hogy beladine banditákat láttak, akik átjöttek a kaiok területére Lord Pangion területéről.

Ildikó abban reménykedett, hogy nem beladine-ok voltak. Mióta Serovek segített megmenteni Ildikót, Brishent és Anhusetet, jó szomszédokból jó barátok lettek, függetlenül attól, hogy a két királyság viszonya megromlott egymással. Ildikó bízott benne, hogy nem fognak hadat üzenni egymásnak, mert nem akarta, hogy Seroveknek és Brishennek a csatamezőn kelljen szembenéznie egymással.

Sinhue megérkezett a szolgálókkal, a káddal, a vízzel és az étellel. Ildikó hamarosan a forró vízben ült, és Sinhue a hajmosásig azzal foglalta el magát, hogy megterítette az asztalt.

Ebbe a kádba nem lehetett ugyan belefeküdni, de az egyik végében volt egy magas támla, aminek Ildikó nekitámaszthatta a hátát. Ha az ételeknek nem lett volna olyan ínycsiklandó illata, és nem kezdett volna el korogni a gyomra, sokáig ült volna a vízben. De az éhség miatt igyekezett a fürdéssel és a hajmosással, mert alig várta, hogy leülhessen enni.

Éppen a felmelegített törülközőt tekerte magára, amikor kinyílt a szomszédos hálószoba ajtaja. Sinhue meghajolt, Ildikó pedig megfordult, és megpillantotta a férjét.

Brishen sáros páncélban, bőrruhában és köpenyben volt, amiből sár csöpögött a padlóra. Elégedetten elvigyorodott.

– Helló, te csinos banya!

Ildikó megborzongott, de nem a hideg miatt.

– Brishen!

Ildikó rá akarta vetni magát a férjére, de megfeledkezett arról, hogy még mindig a kádban áll, és ha Sinhue nem kapta volna el az utolsó pillanatban, hasra esett volna.

A szobalány átadta őt Brishennek, aki néhány hosszú lépéssel a kád mellett termett.

– A gondjaira bízom a feleségét, felség! – mondta Sinhue, és meghajolt. – Csengessenek, ha szükségük van valamire!

Ildikó megvárta, amíg a szobalány kimegy.

– Nos, méltósággal és elegánsan akartalak üdvözölni téged, de kudarcot vallottam – jegyezte meg szomorúan.

Brishen elmosolyodott, és a szeme gyöngyházfénnyel ragyogott. A bal szemét hónapokkal ezelőtt kivágta néhány bandita, amikor megkínozták. A szemüregét fekete kendő fedte, de a szemöldökétől az arca közepéig tartó heget nem takarta el.

– Nekem így is tetszett az üdvözlésed. – Végighúzta a karmos ujját Ildikó melle fölött, a törülköző vonalánál, a másik kezével pedig finoman megtartotta a hátát. – Hiányoztam neked, feleségem?

– Talán egy kicsit – viccelődött Ildikó, miközben belehajolt a férfi érintésébe.

Annak ellenére, hogy Brishen karmai halálosak voltak, és késként tudta használni őket, nem aggódott a testi épsége miatt. Brishen a kaiok hatalmas erejével rendelkezett, és képzett harcos volt, de a feleségével gyengéden bánt. Ildikó megpróbálta átölelni, ám a férfi hátrált egy lépést.

– Piszkos vagyok, és nekem is meg kell fürödnöm. – Remegni kezdett az orrcimpája, és felmordult. – De neked olyan jó illatod van, hogy mindjárt megeszlek.

Ildikó felvonta a szemöldökét, és vetett egy pillantást a megterített asztalra.

– Mivel a kaiok régen zsákmányként vadásztak az emberekre, és a mosolyod egy farkasra emlékeztet, nem tudom, hogy ezt bóknak vegyem-e, vagy segítségért kiáltsak.

Anhuset néhány hónappal ezelőtt világosította fel őt arról, hogy a kaiok régen valóban megették az embereket. Ildikó elsápadt, és egy darabig döbbenten meredt Brishen unokatestvérére.

– Ezek szerint Serovek nem blöffölt, amikor azzal fenyegette meg Brishen egyik támadóját, hogy megeteti őt a kaiokkal, ha nem árulja el, hol rejtőznek a társai.

Anhuset megrázta a fejét.

– Nem blöffölt. A fenyegetések akkor működnek a legjobban, ha igazságtartalmuk is van.

Brishen gyomra hangosan megkordult, és Ildikó aggodalmasan elhúzódott tőle.

– Biztosra veszem, hogy olyan ízem van, mint a főtt krumplinak – közölte.

Brishen megvetően felhorkant.

– Akkor biztosan nem foglak megenni, szépségem.

Odament az illatozó asztalhoz, és felemelte a tálcákról a fedőt. Élvezettel lehunyta a szemét, miközben bekapott egy falatot, és megrágta. Ildikónak megroggyant a térde, és forróság öntötte el a hasát és az ágyékát. Ki hitte volna, hogy az evés ilyen izgató tud lenni?

Brishen elcsent még egy falatot, és bocsánatkérően vállat vont.

– Tegnap este ettem utoljára. A nyugati határig követtük a marhatolvajokat. Kettőt megöltünk, tízet fogságba ejtettünk.

– Kaiok voltak vagy beladine-ok? – kérdezte óvatosan Ildikó.

– Kaiok.

Ildikó megkönnyebbülten felsóhajtott. Brishent bizonyára megviselte, hogy kaiokat kellett ölnie, de legalább nem idegenek törtek be a birtokára gyilkolni és fosztogatni. Alaposan szemügyre vette a férje arcát, a páncélok alatt rejtőző, izmos felsőtestét meg a vastag gyapjúnadrágba és térdig érő csizmába bújtatott, hosszú lábát. Sáros volt, de nem volt véres, és a ruhája nem volt elszakadva.

Mivel több mint egy éve voltak házasok, Brishen jobban eligazodott az arckifejezésén, ami bizonyára elárult valamit.

– Jól vagyok, Ildikó. Csak fáradt vagyok, és éhes.

– Sajnálom. Aggódom érted, amikor őrjáratra mégy. Addig nem tudok aludni, amíg nem térsz vissza.

Brishennek ellágyult az arckifejezése.

– Ezek szerint nem álmodsz velem, amikor nem vagyok itt – panaszolta, és rákacsintott Ildikóra.

Ildikó elvette az ágyról a hálóinget, amit Sinhue készített ki neki, és hanyagul ledobta magáról a törülközőt. Elmosolyodott, de nem fordult meg, amikor Brishen döbbenten beszippantotta a levegőt.

– De már hazaértél, úgyhogy aludni fogok, és veled fogok álmodni.

– Ezt máris verd ki a fejedből, Ildikó! – dünnyögte rekedt hangon a férfi. – Ma éjjel nem fogunk aludni.

Ildikó megborzongott a hidegtől és a vágytól, mielőtt belebújt a hálóingébe. Brishen csalódottan felsóhajtott, és a nő hátranézett a válla fölött.

– Nos, akkor miért azzal vagy elfoglalva, hogy megdézsmáld a vacsorámat? Vedd le azt a sáros páncélt, és váltsd be a fenyegetésedet!

Brishen kuncogni kezdett.

– Nem fenyegetés volt, hanem ígéret. – Valaki bekopogott a két hálószobát elválasztó ajtón. – Ezek szerint megérkezett Etep a fürdővízzel és az étellel – állapította meg a férfi. – Csatlakozol hozzám?

Felkapott két tálcát az asztalról, mire Ildikó hitetlenkedve megcsóválta a fejét.

– Ha tudtam volna, hogy itthon vagy, neked is rendeltem volna vizet és ételt.

Követte a férjét az ajtóhoz, és megint megpróbált hozzáérni Brishenhez, de a férfi kitért az útjából. Az ujjai szinte lüktettek attól a késztetéstől, hogy megsimogassák, és ez a késztetés egyrészt az aggodalomból, másrészt a vágyból fakadt.

Brishen kitárta a lábával az ajtót. Etep az asztal megterítésével volt elfoglalva, a szolgálók pedig teletöltötték vízzel a kádat.

– Azonnal megrendeltem a fürdőt és az ételt, amint beléptem az ajtón. Rám tapadt az út pora, és bűzlök a jószágoktól.

Ez a kád akkora volt, hogy Brishen kényelmesen elnyújtózhatott benne. A gőz borókaillatot árasztott. Ebben a szobában sokkal hidegebb volt, mint Ildikó szobájában, mert még nem égett a kandallóban a tűz, ezért a nő átment a szobájába, és felvett egy papucsot és egy köntöst. Mire visszajött, az összes szolgáló eltűnt, Etepet leszámítva, aki lesegítette Brishenről a páncélt.

Ildikó leült a megterített asztalhoz, felhúzta a térdét, és betakarta a köntössel a lábát.

Brishen résnyire húzott szemmel méregette, miközben kibújt a meglazított mellvértből, és odaadta Etepnek.

– Nehogy felfald az egészet, Ildikó! Olyan éhes vagyok, hogy a tányért is megenném.

– Megpróbálok uralkodni magamon – felelte hanyagul a nő, és elvigyorodott. – Előbb megfürdesz, vagy eszel?

A fűszeres és borsos szósz illata csiklandozta az orrát, és a szájában összefutott a nyál.

– Megfürdök – felelte Brishen, és elküldte Etepet, miután ingre és nadrágra vetkőzött. – Piszkosabb vagyok, mint éhes. – Miután a nadrágtól és az ingtől is megszabadult, belépett a kádba, és elvigyorodott. – Miért bámulsz így rám, feleségem?

Ildikó felhorkant. Milyen ostoba kérdés! A kaiok karcsúbbak és izmosabbak voltak az embereknél, és ez alól Brishen sem volt kivétel. Keskeny volt a dereka és a csípője, és a sok edzéstől izmos a karja. Sima, szürke bőre ráfeszült az izmos vállára, mellkasára és hasára. A háta is erős volt, a feneke pedig kemény.

Ildikó tekintete megállapodott a férfi csípőjén. A kaiok nem egészen úgy néztek ki, mint az emberek, de a férfiasságuk semmiben sem különbözött az emberekétől. A két nép férfitagjai abban is hasonlítottak egymásra, hogy előszeretettel dicsekedtek a fentebb említett férfiasságukkal. Mivel Ildikó katonák között élt egy erődben, számos ízléstelen tréfát hallott.

Brishen magabiztos volt ugyan, de szerény, habár a lenyűgöző merevedése miatt, ami Ildikó szeme láttára emelkedett fel, lett volna oka a büszkélkedésre.

– Most nézd meg, mit csináltál! – panaszolta Brishen.

Ildikó elnevette magát.

– A te hibád. Hogy fordíthatnám el a fejem, amikor teljes díszben mutogatod magad? – Felállt, és megigazította magán a köntöst. – Ne piszmogj, hanem ülj bele a kádba! Majd én leszek a szobalányod, aki megmossa a hátad és a hajad.

Brishen engedelmeskedett, és elégedetten felsóhajtott, amikor nyakig elmerült a forró vízben.

– Azt hiszem, élvezni fogom, hogy nő lehetek.

A kandallóban vidáman pattogott a tűz. Brishen kényelmesen elhelyezkedett a kádban, a fejét nekitámasztotta a peremének, és feltette a karját a két szélére. Ildikó odavitte a törülközőket a kandalló elé, hogy felmelegedjenek, azután kitöltött egy pohár bort.

Mire odalépett a kádhoz a pohárral a kezében, Brishen látszólag elaludt. A jobb szeme be volt csukva, a bal szeméről pedig nem vette le a kendőt, de nem a hiúság vagy a szégyen miatt, hanem azért, mert megfeledkezett róla. Kinyitotta a jobb szemét, és rajtakapta Ildikót, hogy őt bámulja.

– Vagy el akarsz csábítani, vagy meg akarsz ölni – dünnyögte, azután elvette Ildikótól a poharat, és hálásan megemelte felé.

Ildikó odahúzott egy zsámolyt Brishen fejéhez.

– Egyik sem – felelte. – Meg akarom mosni a hajadat.

Hozott egy kancsó hideg vizet és egy szappant, miközben Brishen kiürítette a poharát.

A férfi elégedetten dünnyögött, amikor Ildikó masszírozni kezdte a fejbőrét, és a nő elmosolyodott. Feltűrte a köntöse ujját, és hozzálátott vizezni, szappanozni és öblíteni. Megpróbálta elképzelni a férjét idős kaiként, amikor a haja már nem fekete lesz, hanem ezüstfehér. Biztosra vette, hogy akkor is ugyanolyan jóképű és fejedelmi lesz, mint most. Kuncogni kezdett, mert eszébe jutott, hogy csúnyának találta, amikor megismerkedtek egymással.