Tartalomjegyzék

A magyar szerzőkért ajánlója

Június 1.

12 órával korábban

Három hónappal később

Október 4.

Március 11.

Köszönetnyilvánítás

Bucsi Mariann

Kerülőutak

Bucsi Mariann: Kerülőutak

©Bucsi Mariann

Szerkesztette: Bóna-Monok Petra és Schmidt-Czetli Ágnes

Korrektúra: Bóna-Monok Petra és Schmidt-Czetli Ágnes

Borítóterv: Bucsi Mariann

Grafikai munka: Kiss Evelin

A szerző Facebook-oldala:

facebook.com/BucsiMariann.iro.novellista

weboldala: bucsimariann.hu

Instagram-oldala:

www.instagram.com/mariannbucsinovellista/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022.

epub ISBN 9786156454737

mobi ISBN 9786156454744

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A magyar szerzőkért ajánlója

Kerülőút… Sok mindent hordoz magában egy ilyen rövid szó. Lehet, hogy csupán egy gyors kitérőnyi idő, de benne lehet egy egész élet. Hogy mit rejt magában, egyedül rajtunk múlik.

Vannak olyan mérföldkövek, történések az életben, amelyek arra késztethetnek minket, hogy visszanézve átértékeljük a magunk mögött hagyott időt és mindent, amivel az addigi életünket megtöltöttük. Van, amire büszkén tekintünk vissza, mert ma sem csinálnánk másként, vannak azonban álmok, vágyak, melyeket ekkor jut eszünkbe megkeresni, és magunk sem értjük hol veszhettek el… És persze vannak olyan dolgok, melyeket már csak ekkor látunk az igazi valójukban. Döntések, amelyek egy kereszteződés végén a számunkra kijelölt úton vittek tovább, vagy egy kerülő út felé irányítottak.

Ebben a kisregényben Mariann megmutatja az olvasóknak Iza történetén keresztül, hogy a saját utunk bár előre elrendelt, azt, hogy mikor érünk el egy-egy állomásra, mennyire lesz színes, élményekben, érzésekben gazdag az út, az csak tőlünk függ, és persze attól, hányszor térünk le róla.

A titkok, elnyomott érzések, félretett álmok, majd a megértés, a bizalom és az elfeledett álmok megélése ez a történet, de olvasás közben rájövünk, hogy amikor egy ajtó becsukódik, egy korszak lezárul, az nem feltétlenül rossz dolog. Ilyenkor érdemes megállni, az előbb említett módon visszanézni, mérlegelni, aztán újra a jövő felé tekinteni, mert lehet, hogy a következő ajtó mögött sokkal szebb és jobb dolgok várnak ránk.

S, hogy milyen a sors… Ez a történet is egy halkan nyíló ajtóval kezdődik…

Schmidt-Czetli Ágnes

Június 1.

Kilépek a szálloda impozáns kőépületéből, és közben próbálok teljesen láthatatlan lenni, ami nem is olyan egyszerű. Szerencsére a személyzet éppen rendkívül elfoglalt, ezért csak egyiküket látom, amint hatalmas tálcával a kezében a kert felé halad, ahol a vendégek az elfogyasztott ital hatására már jókedvűen mulatoznak. Az pedig, akire gondolni sem akarok, talán éppen a ruháját igazgatja, hogy visszamehessen a vacsoraasztalhoz vagy a táncparkettre. Mintha most esne le, hogy mi is történt valójában. Annyira igyekszem uralkodni az engem elborítani készülő érzéseken, hogy mozdulni sem tudok. Dermedten állok a szálloda bejárata és a recepció különálló, hófehér épülete között.

Csinálnom kellene valamit, hiszen határozott céllal indultam el errefelé, de fogalmam sincs, hogy mit akartam. Képtelen vagyok gondolkodni. Az elmémben zavaros képek kergetik egymást, de olyan sebesen, hogy nem tudom elkapni őket. Nem mintha ráérnék holmi elmélkedésre. Ó, már tudom is, hova igyekeztem! Magas sarkú cipőm túl hangosan kezd kopogni a hófehér márványon, ahogy a lábaimat egymás után teszem a lépcsőfokokra. Még jó, hogy az épület mögül ideszűrődő zene elnyomja ezt a hangot. Az énekes igazán túlkiabálhatná azt a hatalmas dobolást is, ami fogalmam sincs, mi lehet, de majd’ szétrobbantja a dobhártyámat.

Már leérek az első lépcsősoron, amikor rájövök, hogy az a hang valójában a szívem dobogása. Semmilyen külső zaj nem lesz képes túlharsogni. Elérek a következő, rövidebb lépcsőig, megemelem a hosszú ruhám alját, és lelépdelek rajta. A cipősarkam megbicsaklik, ahogy a meredek lejtőn szaladok lefelé, ami már közvetlenül a tengerparti útra vezet. Fájdalmasan felszisszenek, lehajolok, majd dühösen leveszem a kényelmetlen topánkát, aztán futni kezdek. A lejtő végén jobbra fordulok, és még gyorsabb tempóra kapcsolok. Amikor fellépek az útpadkára, elejtem az egyik cipőmet, de nem állok meg, hogy összeszedjem.

Alig pár pillanattal később elérem a forgalmas utcát, ami, akárcsak az ipszilon feje, kettéágazik. A lendülettől nem tudok megállni, és egyenesen kiszaladok az útra egy autó elé. A kocsi hangos csikorgással lassul, valaki kiabál, de én egyszerűen csak balra fordulok, és a ruhámat megemelve rohanok tovább, szlalomozva az emberek között. Néhányan furcsa tekintettel bámulnak, még olyan is van, aki rám förmed, mert siettemben meglököm, de nem érek most rá udvariaskodni, úgyhogy csak futok tovább. Vissza kell jutnom a kempingbe, az autómhoz! Muszáj szereznem egy taxit, ami elvisz. Még akár stoppolok is, ha kell! Megállok. Csak ebben a pillanatban tudatosul bennem, hogy egy szigeten vagyok… Nincs az az autó, ami el tudna vinni innen a kempingbe, mert az egy másik szigeten van. A francba, a francba, a francba! Rab szigete… Ironikus! Mert én most tényleg rab vagyok ezen a nyamvadt földdarabon!

Egyszerre omlanak rám az érzések: félelem, csalódottság, szomorúság, szégyen, bánat és kínkeserves fájdalom. Egyiket sem akarom! Behajigálom őket egy képzeletbeli ládába, és jó erősen lecsapom a fedelét. Semmim se marad, csak a düh. A perzselő, mindent felemésztő harag. Soha életemben nem éreztem még ilyen indulatot, ami az összes sejtembe beférkőzik, és így feszít szét belülről. Összehúzódnak az izmaim, a vérem zubogva csörtet az ereimben, kalapál a szívem, és a bőröm a testemre feszül.

Az emberek jobbról-balról kerülgetnek, amitől csak még feldúltabb leszek. Képtelenség így gondolkodni, márpedig sürgősen ki kell találnom, hogy juthatok hozzá az autómhoz, ami hazavisz. Újra elindulok, muszáj mozgásban lennem. Majd közben kitalálok valamit. Úgy saccolom, hogy maximum fél óra előnyöm lehet…

A járdán sietek a város centruma felé, közben bal kéz felől a tenger morajlását, jobbról pedig az út túloldalán sorakozó, zsúfolásig megtelt éttermek és bárok zaját hallom. Ahogy haladok előre, úgy sűrűsödik a tömeg. Jó néhányan állva beszélgetnek a vendéglők, kocsmák előtt, mások az utcán táncolnak. Egy nyolc főből álló férfi csapat a Supermannek öltözött társát hozza a vállán, és angol nyelven énekelnek. Néhány lépéssel arrébb, egy bár előtt, ahonnan hangos zene szűrődik ki, középkorú házaspár veszekszik. A nő éles hangon igyekszik túlkiabálni a lármát. Megrázom a fejem, hogy elűzzem ezt a borzalmas kakofóniát.

A pár órával ezelőtt művészi kontyba rendezett frizurámból jó pár tincs elszabadult már, és most barna fürtjeim az arcom körül lengedeznek. Türelmetlenül igyekszem félresöpörni őket, hogy ne zavarjanak a látásban. Fehér ruhám olyan hosszú hátul, hogy bal kézzel kénytelen vagyok megemelve tartani, különben elbotlanék benne. Még jó, hogy elől csak a térdemig ér, így legalább ott nem zavar. Háta nincs, és érzem, ahogy a csupasz gerincem mellett lassan izzadságcseppek csordogálnak lefelé, majd összegyűlnek a derekamnál nedves forrósággá változtatva a selyemszatén hűvösét.

Elhaladok egy újabb bár előtt, amelynek az ajtajában álló férfiak söröskriglivel a kezükben füttyögetnek utánam. Legszívesebben megállnék, és ordítva a képükbe löttyinteném az italukat. Mégis mit képzelnek magukról?! De nem pazarlom tovább az időt, és a bennem fortyogó düh még sietősebb léptekre ösztönöz. Néhány méterrel arrébb az utca szinte egészét elfoglalja egy láthatóan lánybúcsút tartó hölgykoszorú, akik minden embert próbálnak megszólítani valamivel. Megőrülök! Komolyan! Hiába van az arcomra írva, hogy „hozzám ne szólj!”, valószínűleg az általuk elfogyasztott alkohol mennyisége teszi lehetetlenné, hogy olvassanak a testbeszédemből. Vagy, mint általában az emberek, teljesen érdektelenek mások iránt, csak a maguk dolgaival törődnek, és mennek a saját fejük után, közben meg átgázolnak bárkin, aki az útjukba kerül. Legalábbis erre utal, ahogy az egyikük megragadja a karomat.

Egy gyors mozdulattal igyekszem kiszabadulni az idegen nyirkos tenyérből, de a lány jó erőben van, és nevetve megállít. Akadozó angol nyelven arra kér, írjak valamit a menyasszony pólójának hátuljára. Szeretném arcul csapni, ami engem is meglep, mert még gyerekkoromban sem verekedtem soha. Én az vagyok, aki kikíséri a legyet a szobából, most meg megütnék egy másik embert?! Egy nőt? Az énképem apró darabokra törik, mintha egy kézműves kristálykelyhet vágnának a falhoz. Szinte hallom a földre hulló üvegszilánkok pattanását. Ez még dühösebbé tesz.

Már épp rá akarok kiabálni a lányra, hogy azonnal engedjen el, de abban a pillanatban körém gyűlnek a társai, szorosan közrefognak, és elém penderítik a menyasszonyt. Egy, a szőke haját két varkocsba fogó, testes, kipirult lány a kezembe nyom egy vastag filcet. Dühösen leveszem róla a kupakot, és vacillálok néhány pillanatig, hogy ne az arcát pingáljam-e inkább ki vele, de aztán kissé előredöntöm az előttem lévő, nekem háttal álló lányt, a menyasszonyt, majd a kezemmel kisimítom a hátán a pólója felületét. Nem zavartatom magam, hogy az anyagon már jó pár felirat díszeleg, egyszerűen keresztben, nagy, nyomtatott betűkkel ráírom: MONDJ NEMET! Visszaadom a mellettem állónak a tollat, aztán kislisszolok az elképedt lányok gyűrűjéből, és sietős léptekkel folytatom az utamat.

Hamarosan elérek a kikötőhöz, és azonnal világosság gyúl az agyamban. Nem is értem, hogy nem jutott ez eddig eszembe! Szereznem kell egy vízitaxit! Az utcán ugyan hömpölyög az embertömeg, a kikötőben álló bódék mégis visszautasító sötétségbe burkolóznak. Gyűlölöm őket! A hosszan a tengerbe nyúló stégeket kémlelem, hátha meglátok egy hajós embert valahol, ám legnagyobb bosszúságomra a bárkák magányosan ringatóznak a vízen. A bodegák továbbra is sötéten és barátságtalanul terpeszkednek az úton. Fel tudnám gyújtani őket! Hát hol van a személyzet? Hol vannak a hajósok, vagy hogy is hívják őket, amikor az embernek életbevágóan szüksége lenne rájuk? Biztosan valamelyik bárban tivornyáznak! Hogy a fene essen beléjük! Már csak úgy tizenöt, maximum húsz percem lehet! Ha kell, bemegyek a bárokba, és kirángatom őket! Valakinek át kell vinnie Krk szigetére! Mégpedig azonnal! Kétségbe vagyok esve! Emészt a düh, sőt ez le sem írja azt az elementáris haragot, ami a bensőmet feszíti. Törni-zúzni, ordítani tudnék! El akarok menni erről a szigetről! MOST!

Egyre mérgesebben szemlélődöm, miközben azon gondolkodom, mennyire lehet nehéz hajót vezetni – és ha semmi más kiút nem kínálkozik, vajon kölcsönvehetnék-e egyet –, amikor észreveszem, hogy az egyik kis fehér bódéból halvány fény szűrődik ki. Na, végre! Futva teszem meg odáig a rövid utat, és megkönnyebbülten fújok egyet, amikor egy alakot is kiveszek az ablak mögött. Remélem, józan, és tud hajót vezetni! Megzörgetem az ajtót. Semmi. Hát süket ez az ember?! Dühösen tovább kopogok, mire a hirtelen feltárult ajtó nyílását egy magas, szőkésbarna férfi tölti be. Még a lámpák szűrt fényében is látszik, hogy a bőre aranylón napbarnított, mint aki minden idejét a szabad levegőn tölti. Izmos felsőtestén megfeszül az egyszerű, fehér póló, amit a vízhatlan rövid fürdőnadrágjához visel. Rám néz, és ahogy a fény megcsillan a szemén, meghökkenek, mert az egyik írisze fényes smaragdzöld, a másik pedig nefelejcskék. Sosem láttam még ilyet! A férfi az eltérő színű szemei felett kérdőn vonja fel sűrű szemöldökét.

– Miben segíthetek? – kérdezi angolul.

– Vízitaxi kell! Azonnal el kell jutnom Baskába! – hadarom kifulladva.

– Most? – kérdezi a férfi.

Ezzel ez egyetlen szóval rögtön megnyomja a stresszgombomat. Utálom ezt a kérdést! Ott motoszkál bennem, hogy amikor kérek valamit valakitől és az illető így reagál, az mindig iszonyúan megfeszít engem. Számos ilyen eset történt már a múltban velem. Mégis miért kérdeznék, kérnék valamit sürgetőn, ha úgy vélném, ráér a dolog a jövő héten is?! Ostoba kérdés, és a másik teljes semmibevétele! Mindezek a másodperc tört része alatt futnak végig bennem, majd ahogy jöttek ezek a gondolatok, úgy el is illannak, csupán valami sűrű, sötét lenyomatot hagyva maguk után. Aztán már csak a jelen marad. A most, ahol itt áll ez a férfi, és egyetlen kérdő szavával teljesen kiakaszt. Hát elment ennek az embernek az esze, hogy ilyen hülyeségeket kérdez?!

– Maga szerint azért jöttem ide éjféltájt, hogy megbeszéljek egy kirándulást az elkövetkező napok valamelyikére?! Most komolyan! – dörrenek rá.

– Á, maga magyar – szólít meg az anyanyelvemen a férfi.

– Ez meg most hogy jön ide? – mondom ki hangosan, pedig azt hittem, ezt csak gondoltam…, miközben ösztönösen magam is magyarra váltok.

– Az akcentusa, mert…

Az akcentusom?! Erről akar társalogni, amikor talán tíz percem van, hogy eltűnjek innen? Legszívesebben ráordítanék, és addig ráznám, amíg észhez nem tér. Hát nem látja, hogy bajban vagyok?! Persze én nem ordibálok másokkal. Nem így neveltek. A szavak azonban a bensőmet marják, feszítik, és érzem, ahogy elszorul a torkom a ki nem kiabált dühtől. A robotpilóta veszi át bennem az irányítást, és az ilyenkor szokásos cinikus irónia formál szavakat az ajkamon:

– Nem kívánok nyelvészeti kérdésekről társalogni a kikötői személyzettel! – csattanok fel. – Csak egy vízitaxit akarok, ami átvisz Baskába!

Reméltem, hogy az egyszerűen kifejezett mondanivalóm végre eljut az elméjéig, de már látom is, hogy nem. Nem jut el. Sőt! A férfi felvonja a szemöldökét, alatta tágra nyílik a tekintete, és kissé összeszűkül a pupillája, még jobban láthatóvá téve zöld és kék íriszét. Pontosan tudom, mit akar mondani! Jó, én ennek inkább elejét veszem!

– Ne! – emelem fel a kezem. – Ne érezze úgy, hogy riposztoznia kell, hogy megőrizhesse a férfiúi méltóságát. Csak rontana a helyzeten!

A férfi kissé oldalra fordítja a fejét, majd láthatóan elgondolkodik, aztán a másodperc tört része alatt mosolyra húzódik a szája.

Ma már nem először járok közel ahhoz, hogy megüssek valakit! Már tudom, milyen érzés az, amikor az embernek úgymond viszket a tenyere! Baromira idegesítő ez a pasas! És mégis, mennyire érzéketlen az, aki ezen mosolyog? Láthatná, mennyire zaklatott vagyok…, hogy bajban vagyok! De nem, ő aztán nem! Őméltósága, a teremtés koronája, remekül szórakozik! Ha nem ez lenne az egyetlen bódé, amiben nyoma van az életnek, menten sarkon fordulnék, és itt hagynám! De ezt jelen pillanatban nem tehetem meg.

– Már csak ez hiányzott! – szalad ki a számon hangosan. – Nézze, semmi kedvem az érzelmi állapotával foglalkozni, vagy bármilyen formán is figyelembe venni, mit gondol! Csak mondja meg, hol találok egy vízitaxit vagy bármilyen eszközt, ami átvisz Baskába!